КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 754/4386/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 18 квітня 2024 року в складі судді Бабко В. В.,

встановив:

21.03.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2024 року вказану позовну заяву відповідно до п. 3 ст. 185 ЦПК України повернуто позивачу.

30.06.2024 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2024 року та направити справу до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Вважає ухвалу суду першої інстанції такою, що підлягає скасуванню, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, зокрема для сплати судового збору.

Вказану ухвалу він отримав 10.04.2024 і на її виконання 11.04.2024 направив до суду оригінал квитанції про сплату судового збору на суму 15 125 грн та другий екземпляр боргових розписок для відповідача. Оскільки судовий збір повинен був сплачений в розмірі 15 140 грн, 12.04.2024 він доплатив ще 15 грн та направив до суду заяву про усунення недоліків, в якій зазначив, що 11.04.2024 сплачено судовий збір в розмірі 15 125 грн.

Таким чином, отримавши ухвалу про усунення недоліків 10.04.2024, він усунув недоліки 11 та 12 квітня 2024 року, тобто у встановлений судом строк.

Однак, оскаржуваною ухвалою позовну заяву було повернуто у зв`язку з тим, що 16.04.2024 на адресу суду надійшла лише квитанція про сплату судового збору в розмірі 15 грн, що не відповідає дійсності.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Відповідно до положень частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.03.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 268 922, 08 доларів США. Судовий збір стягнути з відповідача.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу залишено без руху з тих підстав, що позивачем не надано квитанцію про сплату судового збору в розмірі 15 125 грн та копії всіх документів, що додаються до позовної заяви, відповідно до кількості учасників справи.

На виконання вимог ухвали ОСОБА_1 встановлено триденний строк з дня вручення цієї ухвал.

Матеріалами справи встановлено, що 10.04.2025 ухвалу суду про залишення позовної заяви без руху було отримано ОСОБА_1 , про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 36).

11.04.2024 позивачем було направлено квитанцію про сплату судового збору в розмірі 15 125 грн та копії боргових розписок (а.с.27-32).

12.04.2024 ОСОБА_1 надіслав на адресу суду квитанцію про доплату судового збору в розмірі 15 грн (а.с. 21-23).

Оскаржуваною ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу повернуто позивачу, у зв`язку з тим, що позивач не виконав вимоги, визначені ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України у встановлений судом строк.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Виходячи з приписів статей 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону, в даному випадку - норм ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 185 ЦПК України зазначено, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Аналізуючи фактичні обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач на виконання вимог ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 28 березня 2024 року у встановлений строк направив на адресу Деснянського районного суду м. Києва заяву про усунення недоліків позовної заяви. У зв`язку із чим висновок суду про повернення позовної заяви з підстав, передбачених ч. 3 ст. 185 ЦПК України, є передчасним.

Згідно зі ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 18 квітня 2024 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 353, 367, 379, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 18 квітня 2024 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу направити до Деснянського районного суду м. Києва для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук