Справа № 344/397/24
Провадження № 22-ц/4808/795/24
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Струтинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 03 квітня 2024 року, в складі судді Татарінової О.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права особи на частку у спільному частковому майні, визнання за позивачем права власності на цю частку за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про припинення права особи на частку у спільному частковому майні, визнання за позивачем права власності на цю частку за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з відповідачкою з 03.06.1989 року по 13.07.2015 року перебував у шлюбі, який заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.05.2015 року розірваний. За час перебування у шлюбі, за кошти зароблені ним за кордоном, відповідачкою було укладено Договір №13 від 31.10.2005 року про участь у частковому будівництві. Об`єктом будівництва за цим Договором стала квартира АДРЕСА_1 загальною площею 84,7 кв.м. вартістю 238 865 грн. Дана квартира придбана у період перебування у шлюбі. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 жовтня 2023 року здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя, визнано за ним та відповідачкою право власності по 1/2 частині квартири за кожним, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на 1/2 частку квартири зареєстровано за позивачем у Державному реєстрі речових прав.

З грудня 2017 року він самостійно утримує дану квартиру та сплачує комунальні послуги. Відповідачка не бере участі в утриманні квартири, не сплачує комунальні послуги. З грудня 2017 року відповідачка не проживає в даній квартирі має своє окреме житло.

Отримання компенсації в грошовому еквіваленті вартості її частки в квартирі відповідачка бажає сама. У 2018 році відповідачка звернулась до Івано-Франківського міського суду з позовом про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя. Рішенням суду від 17 грудня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено. Квартира за своїм плануванням є неподільною, її неможливо поділити в натурі без втрати цільового призначення. Виділити окрему площу, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника та мати окремий вхід-вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо) неможливо. Частка відповідачки не може бути виділена в натурі. Сумісне проживання є неможливим. Відповідачка вже не є членом його сім`ї, сторони спільно не проживають і не ведуть спільне господарство, відповідачка не бере участі у витратах, яких потребує утримання квартири, має іншу сім`ю і своє житло ( АДРЕСА_3 ). Вказаних обставин відповідачка не заперечує. Позивачем на депозитний рахунок суду внесено 164 000 (сто шістдесят чотири) тисячі гривень, що становить вартість 1/2 частки квартири, згідно експертної її оцінки від 14.07.2023 року.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд припинити право власності відповідачки ОСОБА_2 на 1/2 частку у трикімнатній квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з врахуванням внесених ним грошових коштів, вартості її частки квартири, на депозитний рахунок суду, виплативши відповідачці компенсацію вартості цієї частки та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири, що є власністю відповідачки зі стягненням з позивача грошової компенсації. Судові витрати покласти на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено, що частка відповідачки є незначною і вона не може бути виділена в натурі, а також неможливість спільного володіння та користування спірною квартирою, оскільки доказів чинення позивачу перешкод відповідачкою в користуванні квартирою, чи доказів протиправних дій з її сторони, суду не надано. Тобто, відповідачка не вчиняє жодних дій, що призводить до порушення прав іншого співвласника спільного майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що відповідачка не має жодних заперечень щодо заявлених ним вимог.

Суд першої інстанції також не взяв до уваги, що відповідачка має своє окреме житло, зокрема, квартиру в АДРЕСА_3 , тому задоволення позову відповідачці не завдасть істотної шкоди.

З грудня 2017 року відповідачка не бере участі в утриманні квартири та не сплачує за комунальні послуги, не заперечує щодо отримання компенсації в грошовому еквіваленті вартості її частки в квартирі.

Квартира за своїм плануванням є неподільною, її неможливо поділити в натурі без втрати цільового призначення.

Апелянт вказав, що ним у відповідності до ч.2 ст. 365 ЦК України, на депозитний рахунок суду внесено 164 000 грн, що становить вартість 1/2 частки квартири згідно експертної оцінки від 14.07.2023 року.

Процедура внесення грошової суми відшкодування вартості частини квартири на депозитний рахунок суду є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв?язку з припиненням її права на частку в квартирі та є забезпеченням виконання позивачем у праві своїх зобов?язань перед відповідачем. Оплата в якості компенсації вартості частки нерухомого майна частини квартири ним проведена.

Правом на подання відзиву відповідачка не скористалася.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засіданні не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянта та його представника, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.05.2015 року розірвано (а.с.23-25).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.12.2018 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя відмовлено.

Згідно звіту про незалежну оцінку трьохкімнатної квартири загальною площею 84,7 м2, складеного 14.07.2023 року ТОВ «ІНФОДЖЕРЕЛО» (строк дії звіту до 14.01.2024 року), оціночна вартість квартири за адресою: АДРЕСА_2 становить 328 000,00 грн. (а.с.26-29).

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.10.2023 року, яке 05.12.2023 року набрало законної сили, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за кожним, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

11.12.2023 року за ОСОБА_1 зареєстровано право спільної часткової власності в розмірі часток 1/2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 040) на трикімнатну квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.14).

Із квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №5102-09-013/С від 09.01.2024 року встановлено, що ОСОБА_4 внесено на депозитний рахунок 164 000,00 грн., в якості компенсації вартості частки нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.8).

Як вбачається з відповіді №409201 від 17.01.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , тобто у спірному житлі.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Таким чином стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Ухвалюючи рішення по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції правильно зазначив, що при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Такий висновок суду відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року в справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року в справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21).

Суд обґрунтовано зазначив, що у даній справі необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідні частки незначними і не можуть бути виділена в натурі, або річ є неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників, та попереднього внесення позивачем вартості цих часток на депозитний рахунок суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 на підставі статті 365 ЦК України просив припинити право власності відповідачки на 1/2 частку спірної квартири, та визнати за ним право власності на цю частку вказаного нерухомого майна.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, посилався на неможливість спільного володіння і користування майном, а також те, що таке припинення не завдасть істотних шкоди інтересам співвласникам, так як остання не бере участі в утриманні квартири, не сплачує за комунальні послуги. Відповідачка має окреме житло, а тому припинення права на частку не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідачки.

Суд першої інстанції, даючи оцінку зібраним доказам у справі, правильно зазначив, що відповідачці належить частини квартири по АДРЕСА_2 , загальною площею 84,7 м.кв., житловою площею 48,6 кв.м. і така частка не може бути визнана незначною, доказів того, що спільне володіння і користування квартирою є неможливим матеріали справи не містять.

Крім того, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі, доказів про наявність у неї іншого житла суду не надано.

Доводи апелянта про те, що відповідачка ОСОБА_2 не заперечує щодо задоволення заявленого ним позову є необґрунтованими, оскільки остання будь-яких заяв по суті позовних вимог не надавала, інших доказів які б давали підстави для висновку про визнання нею позовних вимог позивачем не надано.

Позивачем також не надано належних доказів неможливості спільного користування спірною квартирою, та доказів того, що припинення права відповідача на її частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, як співвласнику майна. Доказів про те, що ОСОБА_2 не заперечує проти отримання компенсації вартості своєї частки, та не бажає особисто користуватись належним їй на праві власності майном матеріали справи не містять.

Таким чином, суд першої інстанції врахувавши всі обставини справи, зокрема, особливості об`єкта, який є спільним майном; особливості набуття сторонами права спільної часткової власності; розмір частки відповідачів у спільному майні, яка не є незначною; спільне володіння і користування майном його співвласниками не є неможливим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

Посилання апелянта на те, що суд не взяв до уваги те, що відповідачка не бере участі в утриманні квартири та не сплачує комунальні послуги, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції правильно вказав, що зазначені обставини не є підставою для припинення права на частку у майні в розумінні ст. 365 ЦК України, а позивач, в свою чергу, не позбавлений права на звернення до суду про стягнення таких витрат із відповідачки.

З оглядну на зазначене не заслуговують на увагу доводи апелянта про доведеність позовних вимог та неналежну оцінку судом досліджених доказів у справі.

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його обґрунтованості не спростовують, а відтак колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 03 квітня 2024 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 травня 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин