Справа № 450/5411/23 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвського В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1069/24 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року м.Львів

Справа № 450/5411/23

Провадження № 22ц/811/1069/24

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Пустомити 4 березня 2024 року у складі судді Мусієвського В.Є. у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , про визнання права власності на частину земельної ділянки,-

встановив:

1 листопада 2023 року позивачі звернулися з позовом до відповідача, у якому просили визнати за кожним з них право власності на ідеальної частки земельної ділянки площею 0,1585 га, кадастровий № :02:002:0596, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 4 лютого 2021 року, визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований за вказаною адресою, а саме за ОСОБА_4 - у розмірі ідеальної частки, за ОСОБА_5 - у розмірі ідеальної частки, за ОСОБА_2 - у розмірі ідеальної частки. Право власності на визнані судом частки у праві спільної часткової власності зареєстровано за ними 2 липня 2021 року, однак земельна ділянка для обслуговування зазначеного будинку позивачами не приватизована. Зауважили, що з набуттям ними права власності на вищевказаний будинок, право власності на земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок, автоматично перейшло до них у відповідних частках. 23 листопада 2021 року відповідачем ОСОБА_2 на підставі рішення Сокільницької сільської ради № 303 від 9 листопада 2021 року зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1585 га (кадастровий номер :02:002:0596) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, ОСОБА_2 в цілому набуто у власність земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить сторонам на праві спільної часткової власності. Просили позов задовольнити.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 4 березня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки відмовлено; скасовано застосовані ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 6 листопада 2023 року заходи забезпечення позову.

Рішення суду оскаржує ОСОБА_4 . Вважає рішення суду незаконними, необґрунтованими, прийнятими з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вказує, що відповідач не може мати в цілому права власності на спірну земельну ділянку, маючи право власності лише на половину житлового будинку, розташованого на спірній земельній ділянці; спірна земельна ділянка є сформованою з допомогою уповноважених органів влади; позивачі не мають претензій до площі та конфігурації спірної земельної ділянки. Вважає, що у цій справі був вибраний ефективний спосіб захисту порушеного права. Вважає, що задоволення цього позову забезпечило б захист/відновлення порушеного права/інтересу позивачів та у них не було би потреби ще раз звертатися до суду з іншими вимогами. Зазначає, що судове рішення у випадку задоволення заявленого позову у цій справі можливо виконати шляхом державної реєстрації права власності за позивачами на частину спірної земельної ділянки за кожним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що постановою Львівського апеляційного суду від 4 лютого 2021 року залишено без змін рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 грудня 2018 року, яким визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований за адресою АДРЕСА_2 . Українки, а саме за ОСОБА_4 у розмірі 1/4 ідеальної частки, ОСОБА_5 у розмірі 1/4 ідеальної частки, ОСОБА_2 у розмірі 1/2 ідеальної частки.

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 7 липня 2021 року житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (по кожному).

Рішенням Сокільницької сільської ради № 303 від 9 листопада 2021 року затверджено технічну документацію із землеустрою та передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1585 га (кадастровий № :02:002:0596) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна стверджується, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку.

Постановляючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд прийшов до висновку, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту їх прав.

З такими висновками колегія суддів погоджується з урахуванням наступного.

Встановлено, що позивачі просять визнати за ними право власності на ідеальної частки спірної земельної ділянки (по за кожним), яка перебуває у приватній власності відповідача ОСОБА_2 .

Згідно з ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

На момент визнання за сторонами права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 земельна ділянка, на якій він розташований, приватизованою не була, у зв`язку з чим до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не перейшло право власності на земельну ділянку, останні фактично набули лише право користування нею.

Є встановленим, що рішеннясільської ради, яким затверджено технічну документацію на спірну земельну ділянку і передано її у власність ОСОБА_2 , не оскаржене і не скасоване.

Позивачі пов`язують порушення їх прав з набуттям ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення Сокільницької сільської ради №303 від 9 листопада 2021 року.

Підстави набуття та припинення права власності передбачені Цивільним та Земельним кодексами України (глава 24 розділу І книги третьої, ст.346 ЦК України, глава 19 розділу ІУ, ст. 140 ЗК України).

Є встановленим, що право власності відповідача на спірну частину зазначеної вище земельної ділянки не припинене у встановленому законом порядку.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 21 грудня 2022 року (справи №№ 914/2350/18, 914/608/20) про те, що для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому п.4 ч.2 ст. 16 ЦК України.

Враховуючи встановлене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційної скарги. Підстави для скасування оскаржуваного рішення не встановлені.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. З урахуванням зазначеного, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

РішенняПустомитівського районного суду Львівської області від 4 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 8 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді