Провадження № 2/161/3200/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2024 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Пахолюка А.М.,

при секретарі Корнійчук А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство (далі - АТ) «Сенс Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 19.09.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 078-12/179 (далі Кредитний договір), відповідно до умов якого, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 120 000 дол. США., а позичальник зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього Графіком погашення кредиту.

Рішенням № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», де в п.п.1.2 визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15.10.2019 року.

Зазначає, що 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022 року.

Однак, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за договором.

Вказує, що відповідно до рішення суду на користь АТ «Укрсоцбанк» було стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 078-12/179 від 19.09.2008 року в розмірі 610 263,08 грн., дане рішення відповідачами не виконано.

На забезпечення умов виконання кредитного договору № 078-12/179 від 19.09.2008 року з ОСОБА_2 було укладено Іпотечний договір (далі - Договір поруки) від 19.09.2008 року, відповідно до якого останній поручається за виконання боржником умов кредитного договору власними коштами. Відповідно до умов даного договору, у випадку не виконання чи неналежного виконання ним взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, поручитель разом з боржником солідарно відповідають перед банком у повному обсязі зобов`язань, передбачених кредитним договором.

Таким чином, в результаті не виконання рішення суду та умов договору у відповідачів виникла заборгованість, розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду, яка станом на 23.02.2022 року становить 317 523,44 грн. та складається з: суми заборгованості за ставкою 3% 62 875,33 грн.; суми заборгованості за інфляційними втратами 254 648,11 грн.

На підставі наведеного, просить суд, стягнути солідарно з відповідачів в користь позивача заборгованість, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 УК України, за невиконання грошового зобов`язання, встановленого за рішенням суду, яка станом на 23.02.2022 року становить 317 523,44 грн. та понесені судові витрати по справі.

Ухвалою суду від 11 червня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 зазначив, що заперечує проти даного позову, оскільки він є необґрунтованим та безпідставним. Відповідач не заперечує той факт, що 19.07.2007 року, між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 078-12/179, однак, вказує, що оскільки ПАТ «Укрсоцбанк» з 21.12.2015 року, коли було прийнято рішення Луцьким міськрайонний судом про стягнення заборгованості за кредитним договором № 078-12/179, не пред`являв виконавчий лист на виконання вищезазначеного рішення в органи державної виконавчої служби, то саме з вини банку рішення не виконувалось протягом тривалого часу. Також, зазначає, що позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року не підлягають задоволенню, оскільки заявлені за межами строку позовної давності та розрахунок заборгованості є помилковим, тому що був проведений за п`ять років, а не останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Крім того, позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно рішення суду, про причини пропуску не повідомив, не вказав на їх поважність та не просив їх поновити. Також, відповідач зазначає, що позивачу було відмовлено постановою апеляційного суду в задоволенні заяви про заміну стягувача у виконавчому листі у зв`язку з пропуском строку їх пред`явлення до виконання, а відтак останні не може ставити питання про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання рішення суду ОСОБА_1 . На підставі наведеного, просить відмовити у позові АТ «Сенс Банк» повністю.

Представник позивача до судового засідання подав суду заяву про слухання справи у його відсутності, просить суд позов задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про день, час та місце розгляду справи.

Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін по наявним матеріалам справи.

Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 527, 530, 625, 651, 1048, 1050, 1054 ЦК України.

Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд встановив, що 19.09.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 078-12/179 (далі Кредитний договір), відповідно до умов якого, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 120 000 дол. США (а.с.19-24).

На забезпечення умов виконання кредитного договору № 078-12/179 від 19.09.2008 року, між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено Іпотечний договір (далі - Договір поруки) від 19.09.2008 року, відповідно до якого останній передає в іпотеку банку у якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 078-12/179 від 19.09.2008 року власне нерухоме майно, а саме трьохкімнатну квартиру, загальною площею 105,9 кв.м., вартістю 832 339,00 грн. (а.с. 15-19).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до заочного рішення Луцького міськрайонного суду у справі № 161/16248/15-ц від 21.12.2015 року, яке набрало законної сили 05.01.2016 року, на користь ПАТ «Укрсоцбанк» було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 078-12/179 від 19.09.2008 року в розмірі 610 263,08 грн. (а.с. зворот 37-38).

Рішенням № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», де в п.п.1.2 визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15.10.2019 року (а.с.57).

Протоколом позачергових зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» з 15.10.2019 року було затверджено передавальний акт прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» (а.с.52-56).

12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022 року (а.с. 34-36,61-67).

Як вбачається із розрахунку, наданого позивачем, 3 % річних та інфляційних втрат, станом на 23.02.2022 року, враховуючи період за котрий здійснюється розрахунок з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року в загальному розмірі складає 317 523,44 грн., що складається з 3 % річних 62 875,33 грн.; розмір інфляційних втрат 254 648,11 грн. (а.с.58-60).

Доводи відповідачів, що позовні вимоги банку щодо стягнення з відповідачів 3 % річних та інфляційних втрат за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року не підлягають задоволенню, оскільки заявлені за межами строку позовної давності, є частково підставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України у постанові від 26.04.2017 року по справі № 3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 Цивільного кодексу України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що в даному випадку, доводи відповідача про сплив позовної давності заявлених вимог позивача до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, є помилковим, оскільки стягнута рішенням Луцького міськрайонного суду від 21.12.2015 року заборгованість в розмірі 610 263, 08 грн., відповідачами не погашена в повному обсязі, відтак грошове зобов`язання вважається не виконаним належним чином, а тому у позивача є підстави для стягнення з відповідачів інфляційних втрат і 3 % річних.

Що стосується доводів відповідачів про те, що позивачу було відмовлено постановою апеляційного суду в задоволенні заяви про заміну стягувача у виконавчому листі у зв`язку з пропуском строку їх пред`явлення до виконання, а відтак останній не може ставити питання про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання рішення суду ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

Натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верхованого Суду у складі Обєднаної палати Касаційного цивільного суду в справі № 757/44680/15-ц від 06.03.2019 року.

Відтак, у суду відсутні підстави вважати зобов`язання боржника за кредитним договором натуральним зобов`язанням, оскільки вищезазначеним заочним рішенням від 21.12.2015 року стягнуто з боржників на користь банку заборгованість за кредитним договором, тобто вимога банку про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку.

При цьому на такі висновки суду не впливає наявність судового рішення, яким позивачу було відмовлено у заміні стягувача у виконавчому листі про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачів в розмірі 610 263, 08 грн. (а.с.95-97), оскільки, таке судове рішення не припиняє правовідносин між сторонами, що виникли на підставі вищевикладеного кредитного договору.

Також, як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.17 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання суд, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України.

Тобто, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом вище встановлено, що відповідачі мають невиконане грошове зобов`язання, у якому позивач виступає кредитором, яке виникло згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.12.2015 року у справі № 161/16248/15-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», зокрема, заборгованості за кредитним договором № 078-12/179 від 19.09.2008 року в загальному розмірі 610 263,08 грн. На даний час дана сума боргу є непогашеною.

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу з відповідачів у 2015 році, зобов`язання останніх сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи зазначені обставини, оскільки боржник зазначене зобов`язання по сплаті боргу, визначене рішенням суду, не виконує, чим допускає прострочення виконання грошового зобов`язання, суд вважає, що позивач правомірно заявив до суду вимоги про нарахування на суму заборгованості на підставі приписів ст. 625 ЦК України.

Проте, позовні вимоги підлягають до задоволення частково, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Аналіз наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічна позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 р. у справі № 922/4099/17.

Судом вище встановлено, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У даній справі АТ «Сенс Банк» пред`явило позов до суду 30 травня 2024 року.

Тобто, з огляду на викладене, позивач має право на стягнення 3% річних за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду, тобто в даному випадку,з 30.05.2021 року по 30.05.2024 рік.

Відповідно до пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який доповнений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX та набрав чинності 17 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відтак, враховуючи наведене, боржник звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України на період воєнного стану.

Згідно розрахунку, який наданий позивачем, останнім здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, який в загальному розмірі складає 317 523,44 грн., що складається з 3 % річних 62 875,33 грн.; розмір інфляційних втрат 254 648,11 грн.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд не погоджується з даним розрахунком, оскільки період, визначений позивачем, за який відповідачам нараховано грошове зобов`язання у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат, виходить за межі трьохрічного строк, що не відповідає вищезазначеним нормам законодавства та не узгоджується з висновками Верховного Суду.

Враховуючи вищенаведене, оскільки позивач надав суду невірний розрахунок, а відповідачем, натомість, не надано контррозрахунку, тому суд здійснює самостійний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, починаючи з 30.05.2021 року по 23.02.2022 року (до моменту початку дії воєнного стану), беручи за основу для нарахування заборгованість, визначену рішенням суду від 21.12.2015 року у розмірі 610 263,08 грн.

Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою:

ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де

ІІс сукупний індекс інфляції,

ІІ1 індекс інфляції за перший місяць прострочення;

ІІ2 індекс інфляції за другий місяць прострочення;

ІІ3 індекс інфляції за третій місяць прострочення;

ІІZ індекс інфляції за останній місяць прострочення

Інфляційне нарахування = сума заборгованості х ІІс сума заборгованості.

Відтак, за підрахунком суду, інфляційні втрати від суми заборгованості 610 263,08 грн., які за період з 30.05.2021 року по 23.02.2022 року включно становлять: 40 739,61 грн. (610 263,08 (сума боргу) x 1.06675745 (сукупний індекс інфляції) - 610263,08 (сума боргу)).

Розрахунок 3 % річних здійснюється за формулою:

Сума санкції = С х 3 % х Д / 365 / 100 %, де

С сума заборгованості;

Д кількість днів прострочення.

Відтак, за підрахунком суду, 3% річних від суми заборгованості 610 263,08 грн. за період з 30.05.2021 року по 23.02.2022 року включно становить: 13 542,82 грн. (610 263,08 (сума боргу) х 3% х 270 (кількість днів за період з 30.05.2021 по 23.02.2022) / 365/100 %).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з відповідачів слід стягнути солідарно в користь АТ «Сенс Банк» заборгованість, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання зобов`язання, встановленого рішенням суду, за період з 30.05.2021 року по 23.02.2022 року в розмірі 54 282,43 грн., яка складається з: суми заборгованості за ставкою 3 % річних 13542,82 грн. та суми заборгованості за інфляційними втратами - 40739,61 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, згідно зі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача в рахунок часткового відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору 651 грн. 17 коп. пропорційно частині задоволених вимог (17,09 %).

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, ст. ст. 260-261, 526, 527, 533, 625, 626, 629, 631, 651, 1046, 1048, 1050, 1054, 1055, 1056 Цивільного кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за невиконання грошового зобов`язання, за період з 30.05.2021 року по 23.02.2022 року в розмірі 54 282 (п`ятдесят чотири тисячі двісті вісімдесят два) грн. 43 коп., яка складається із: суми заборгованості за ставкою 3 % річних 13542,82 грн. та суми заборгованості за інфляційними втратами - 40739,61 грн.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» понесені судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 651 грн. 17 коп., по 325,59 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк», , місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100;

Відповідач ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду складено 18 жовтня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області Пахолюк А.М.