ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 жовтня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/4931/24

Головуючий у першій інстанції Маслюк Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1346/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 23 липня 2024 року (повний текст рішення суду складено 26.07.2024) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

У С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 2 000 доларів США основної заборгованості та 1 000 доларів США штраф, що разом складає 3 000 доларів США, та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 22.09.2022 ОСОБА_2 отримав у позику від нього грошові кошти в розмірі 2 000 доларів США на підставі укладеного у письмовій формі договору позики. За умовами договору позики відповідач зобов`язався повернути отримані грошові кошти до 01 березня 2023 року, однак позику не повернув.

Крім того, відповідно до умов п. 5 договору позики, в разі прострочення грошового зобов`язання, позичальник на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 50% від суми неповернутого боргу, що складає 1 000 доларів США, отже загальна сума заборгованості, яку відповідач має повернути, становить 3 000 доларів США.

Указував, що ним понесені витрати на правничу допомогу адвоката Прокоф`єва Б.І. вартість, якої склала 10 000 грн.

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 доларів США боргу за розпискою від 22.09.2022.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 809,60 грн судового збору, 6 666,67 грн витрат на професійну правничу допомогу, а всього 7 476,27 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення районного суду скасувати в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог, винести нове рішення, яким задовольнити позов повністю та стягнути судові витрати, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, на які суд першої інстанції послався відмовляючи у стягненні штрафу у розмірі 50% позики, не поширюються на кредитні договори і позики, які укладені після 17.03.2022 (дата набуття чинності Законом України №2120-ХІ), оскільки це не відповідає принципам свободи договору та його обов`язковості для сторін, добросовісності, розумності та справедливості, а також верховенства права.

Наголошує, що спірний договір позики укладено між сторонами 22.09.2022, тобто після введення в країні воєнного стану, та після прийняття відповідних змін до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Зазначає, що укладаючи 22.09.2022 договір позики сторони усвідомлювали існування воєнного стану та оцінювали свої можливості, керуючись принципом свободи договору погодили усі його істотні умови, у тому числі положення щодо відповідальності позичальника за неналежне виконання його умов.

Указує, що сторони, не порушуючи ч. 3 ст. 6 ЦК України, при укладенні договору позики фактично відступили від положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Згідно із ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 12.09.2024 справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в приміщенні Чернігівського апеляційного суду за адресою: вул. Гетьмана Полуботка, 2, м. Чернігів, на 13:00 23.10.2024.

Частиною першою статті 8 ЦПК України визначено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Згідно з частинами другою-п`ятою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Частиною восьмою статті 128 ЦПК України закріплено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (частина п`ята статті 130 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу, вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт. Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи. Тому на національні суди може покладатися обов`язок з`ясувати, чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами, та, у разі потреби, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України», № 37666/13, § 6, 7 від 03 жовтня 2019 року).

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Прокоф`єв Б.І. у в судове засідання 23.10.2024 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Так, 13.09.2024 та повторно 10.10.2024 на адресу ОСОБА_1 , зазначену в апеляційній скарзі ( АДРЕСА_1 ) направлялись судові повістки, які повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» 20.09.2024 та 17.10.2024 відповідно.

Згідно з довідкою про доставку електронного документу, адвокатом Прокоф`євим Б.І. 13.09.2024 о 16:58 одержано в його електронному кабінеті судову повістку про виклик до суду (а.с. 79).

Відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , вся кореспонденція судом направлялась на вказану адресу (а.с. 19).

Судом уживалися заходи щодо належного його повідомлення про дату, час і місце розгляду справи у спосіб, визначений процесуальним законом.

Так, 11.09.2024 ОСОБА_2 направлялась ухвала про відкриття апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою, кореспонденція повернулась до суду 23.09.2024 з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

13.09.2024 та повторно 10.10.2024 ОСОБА_2 направлялись судові повістки, які повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» 25.09.2024 та 18.10.2024 відповідно.

За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що викладено у постанові Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 522/17859/19.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Оскільки сторони будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційної скарги не з`явилися у судове засідання та не забезпечили явку своїх представників, явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, апеляційний суд уважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності сторін.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 2 000 доларів США не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення штрафу за договором позики у розмірі 1 000 доларів США.

Відмовляючи в стягненні штрафу за договором позики, суд першої інстанції, керуючись п. 18 Прикінцевих та перехідних Положень ЦК України, виходив із того, що позичальники (боржники) у період дії воєнного стану звільняються від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтуються на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що 22.09.2022 між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) укладено договір позики. За умовами договору позикодавець надає позику у розмірі 2 000 доларів США, на термін до 01.03.2023, а позичальник зобов`язується повернути до 01.03.2023 включно, позику в сумі 2 000 доларів США (п. 1, 2 Договору) (а.с. 8).

У п. 3 Договору зазначено, що позичальником грошові кошти у розмірі 2000 доларів США повністю отримані від позикодавця до підписання договору. Підписання ним позичальником, цього договору є підтвердженням факту отримання ним грошових коштів у розмірі 2 000 доларів США.

У разі прострочення виконання грошового зобов`язання (в цілому або його частини), позичальник на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також штраф у розмірі 50% від суми неповерненого боргу (п. 5 Договору).

Наразі заборгованість за даним договором позики відповідачем не повернута.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України).

У справі, що переглядається, сторони погодили у пункті 5 договору позики, що у разі прострочення грошового зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також штраф у розмірі 50% від суми неповернутого боргу.

Згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1).

У ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши обставини даної справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення штрафу за договором позики в розмірі 1 000 доларів США.

Апеляційний суд уважає, що районний суд обґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, за якими позичальники (боржники) у період дії воєнного стану звільняються від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, та визнав безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства вимоги позивача про стягнення нарахованого у період дії в Україні воєнного стану штрафу у розмірі 50% від суми боргу, що дорівнює 1000 доларів США.

Аналіз пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України дозволяє дійти висновку, що його дія поширюється на усі види кредитних (позикових) зобов`язань, строк дії таких обмежень триває включно з 24 лютого 2022 року і на період дії воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Дійсно пункт 18 має ретроспективну дію, що означає, що його дія поширюється як на кредитні договори і позики укладені після 17 березня 2022 року, так і на кредитні договори і позики, що укладені до цієї дати.

Посилання позивача на те, що сторони при укладенні договору позики, не порушуючи ч. 3 ст. 6 ЦК України, погодили усі його умови і фактично відступили від положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не містить заборони щодо включення до умов кредитних договорів та договорів позики положень про нарахування штрафу, а містить імперативні приписи про звільнення позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) у разі прострочення ним виконання грошового зобов`язання за договором в період дії воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.07.2024 -залишенню без змін, оскільки воно ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 23 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2024 року.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

Н.В. Шитченко