Справа № 149/2459/23
Провадження №2/149/67/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2024 р. м.Хмільник

Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Олійника І. В.,

секретаря судових засідань Янюк А. Й.,

представника позивача - Нестерук Н. Ф.

відповідача - ОСОБА_2 , її представника адвоката - Матюхи В. В.

розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом органу опіки і піклування виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області до ОСОБА_2 про відібрання малолітньої дитини без позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмільницької міської ради звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач є матір`ю ОСОБА_3 , який проживає з бабою ОСОБА_4 . 20.07.2023 року від старости Соколівського старостинського округу стало відомо, що малолітній ОСОБА_3 утік від своєї сім`ї та попросився жити до ОСОБА_6 , пояснивши це тим, що боїться йти додому, оскільки його мати вчиняє стосовно нього насильство. Під час перевірки даної інформації було встановлено, що мати ОСОБА_2 застосовувала до сина фізичне насильство, зокрема 18.07.2023 зв`язала його ланцюгами, закрила на вулиці у літньому душі, закривала в автомобілі, а коли завела до будинку, то прив`язала біля труби опалення, де він спав на підлозі. За даним фактом було порушено кримінальне провадження стосовно відповідача, а ОСОБА_3 спочатку тимчасово влаштовано до сім`ї ОСОБА_6 , а в подальшому до КЗ «Жмеринський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей». Враховуючи те, що мати жорстоко поводилася зі своїм сином, вдавалася до його експлуатації, на підставі п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України (надалі - СК України), позивач просить відібрати у ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав малолітнього сина - ОСОБА_3 , стягнувши з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 17.08.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 21.09.2023 закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду.

23.03.2024 до суду надійшли письмові пояснення представника органу опіки та піклування за змістом котрих, за час перебування Івана в центрі реабілітації дітей ніхто з його родичів не звернувся та не виявив бажання взяти його на виховання та проживання, тому представник позивача просить передати дитину органу опіки та піклування - виконавчого комітету Хмільницької міської ради для подальшого захисту його законних прав та інтересів.

Ухвалою суду від 16.07.2024 провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженні №149/3010/23.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, а також зазначила, що підтримує висновок органу опіки і піклування щодо вирішення даного спору.

Відповідач заперечила проти задоволення позову, зазначивши, що бажає повернути сина додому.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, як безпідставного.

Суд, заслухавши доводи сторін, думку дитини, показання свідка, дослідивши наявні у справі матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Свідоцтвом про народження серії № НОМЕР_1 (копія на а.с. 12), а також повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 0 від 25.07.2023 року (копія на а.с. 15-16) підтверджено, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 , батько дитини записаний у порядку ч. 1 ст. 135 СК України.

ОСОБА_2 проживає у с. Куманівці одна, є матір`ю двох дітей, які проживають з бабусею в іншому селі, навчаються у школі с. Березна, позитивно характеризується (копія на а.с. 14, 15). ОСОБА_3 з 6 років проживає з бабусею у с. Березна, разом із рідною та двоюрідними сестрами, дитина залякана, тікає з дому, не ночує вдома, палить закінчив 6 класів місцевої школи, де позитивно характеризується (копія на а.с. 18, 20, 21).

Наказами керівника Служби у справах дітей Хмільницької міської ради від 21.07.2023, 24.07.2023 вирішено взяти ОСОБА_3 на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, тимчасово влаштованого його до сім`ї ОСОБА_6 , а з 24.07.2023 направлено до центру соціально-психологічної реабілітації дітей Вінницької області (копії на а.с. 23, 24, 25).

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що її онук ОСОБА_3 з 6 років проживає разом з нею, він не дуже трудолюбивий, не слухняний. Вважає, що її донька ОСОБА_2 достатньо приділяє уваги вихованню сина, водила його на гуртки, забезпечувала всім необхідним, возила на відпочинок. ОСОБА_3 втікав з дому, тому донька його зв`язала задля його ж безпеки. Також повідомила, що оскільки вона опікується ще трьома дітьми, а стан її здоров`я погіршується, вона не має змоги забрати ОСОБА_3 до себе.

Малолітній ОСОБА_3 в судовому засіданні повідомив, що мати дійсно зв`язувала його цепами, тримала на вулиці в літньому душі, везла зв`язаного в автомобілі, а в будинку прив`язувала до батареї, це було покарання за те, що він не хотів допомагати по господарству, втікав з дому. Також зазначив, що бажає повернутися додому.

Вирішуючи даний спір суд враховує наступне.

Відповідно Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789 ХІІ) (надалі - Конвенція) дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Згідно ч. 1 ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

За змістом ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.

Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ч. 5 ст. 150 СК України). Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини (ч. 6 ст. 150 СК України). Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини (ч. 7 ст. 150 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

За змістом п. 3, 5 ч. 1 ст. 164 СК України, мати може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо вона: жорстоко поводиться з дитиною; вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує її до жебракування та бродяжництва.

В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до абз. 1 та 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Дисципліна і порядок у сім`ї, навчальних та інших дитячих закладах мають забезпечуватися на принципах, що гуртуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від усіх форм домашнього насильства та інших проявів жорстокого поводження з дитиною, експлуатації, включаючи сексуальне насильство, у тому числі з боку батьків або інших законних представників дитини.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей (ч.ч. 1, 4 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Приймаючи до уваги встановлені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для відібрання малолітнього ОСОБА_3 від матері ОСОБА_2 , враховуючи наступне.

Факт катування ОСОБА_2 її сина ОСОБА_3 знайшов своє підтвердження. Так, вироком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 10.06.2024 у справі № 149/3010/23, який набрав законної сили 09.09.2024, ОСОБА_2 засуджено за ч. 1 ст. 127 КК України за те, що 18.07.2023 вона за місцем свого проживання зв`язала руки та ноги свого сина ОСОБА_3 металевими ланцюгами, які закріпила між собою навісним замком, закрила його у літньому душі, а через деякий час завела його до будинку та прив`язала металевим ланцюгом до батареї, залишивши ночувати на підлозі.

За змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 373 від 24.07.2023, яким зазначено про доцільність відібрання малолітнього ОСОБА_3 від матері ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав.

Суд приймає до уваги вказаний вирок суду та вважає встановленим те, що зі сторони ОСОБА_2 було застосовано катування стосовно її сина ОСОБА_3 , тобто жорстоке поводження з дитиною, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 164 СК України, ч. 1 ст. 170 СК України є підставою для відібрання дитини від матері, без позбавлення її батьківських прав.

Суд також враховує, що з пояснень ОСОБА_2 , її матері, а також ОСОБА_3 встановлено, що він тривалий час проживав з бабусею, а мати проживала в іншому селі, навідувалася до дитини, однак це є недостатнім для належного виконання батьківських обов`язків.

Разом з тим під час розгляду справи не знайшли підтвердження доводи позивача про наявність також підстави визначеної в п. 5 ч. 1 ст. 164 СК України. Вказані доводи не підтверджені жодними доказами, а тому не приймаються судом до уваги.

Відповідач заперечує проти задоволення позову, про не надала та не довела те, що її поведінка змінилася і вона може забезпечити дитині належні та безпечні умови проживання та виховання, а також те, що факт застосування насильства не повториться. Відтак, суд не вбачає, на даний час, можливість повернення дитини до матері, незважаючи на бажання самої дитини.

В п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Під час розгляду справи було встановлено, що батько ОСОБА_3 зазначений у свідоцтві про народження за вказівкою матері, а бабуся у суді повідомила, що не може забрати ОСОБА_3 до себе, оскільки не має на нього належного виховного впливу і за станом здоров`я не може його виховувати. Інші рідні чи близькі ОСОБА_3 особи не зверталися ні до органу опіки та піклування, ні до суду з питання передачі ОСОБА_3 їм для виховання.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову, відібрання ОСОБА_3 від матері та передачу його органу опіки та піклування.

Згідно з ч. 4 ст. 170 СК України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 тимчасово влаштований до центру соціально-психологічної реабілітації, а тому неможливо визначити належного стягувача аліментів, відтак вказана вимога не заявлена і судом не вирішувалася.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

На підставі ст.ст. 7, 19, 150, 155, 164, 170 СК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 76-81, 263-265, 273, 353, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Відібрати без позбавлення батьківських прав у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 29.10.2024.

Учасники:

позивач - орган опіки і піклування виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області, , вул. Столярчука, 10, м. Хмільник;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає по АДРЕСА_1 .

Суддя Ігор ОЛІЙНИК