Справа № 211/3715/24
Провадження № 2/211/2000/24
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

29 жовтня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченко С.В.,

за участю секретаря судового засідання Бірж Д.В.,

у відсутність учасників процесу,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач АТ «Перший Український Міжнародний Банк» (далі АТ «ПУМБ») звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 та просить суд стягнути заборгованість за укладеним кредитним договором № від 24.09.2021 у сумі 74 611,01 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором. В обґрунтування вимог зазначено, що відповідно до укладеного між сторонами договору, позичальнику було надано кредит у сумі 57 200,00 грн., однак у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 31.03.2024 утворилась заборгованість у сумі 74 611,01 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 45 243,57 грн., по відсоткам 7,68 грн., заборгованість з комісії 29 359,76 грн. Ураховуючи викладене, позивач просить вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 12 червня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Вершиніна О.М. надала суду відзив на позовну заяву, у якому в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі, посилаючись на те що, відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 26.09.2021 року було відкрите кримінальне провадження: 0000344 за ч.1 ст. 185 КК України, на підставі того, що 25.09.2021 року надійшла заява, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_1 . В ході чого було встановлено, що 24.09.2021 року близько 18:00 невстановлена особа, шляхом вільного доступу, скориставшись додатком для дистанційного керування телефоном, скоїла списання грошових коштів з рахунків ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після внесення відомостей до єдиного реєстру досудових розслідувань відповідач подала позивачу копію витягу з ЄРДР, тим самим повідомила позивача про вчинення кримінального правопорушення відносно неї. Вважає, що відповідальність за збитки, яких нібито зазнала позивач, має нести винна особа, яка заволоділа такими коштами.

Від представника позивача ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» до суду надійшла відповідь на відзив. Позовні вимоги вважають обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Представник позивача до суду не з"явилась, в позовній заяві, серед іншого вказала про проведення розгляду справи за відсутності представника позивача.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Вершиніна О.М. до суду не з`явилися, про дату, місце і час розгляду справи повідомлялися. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подавали.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 24 вересня 2021 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 було укладено договір № у вигляді заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Згідно умов договору, відповідачу, як позичальнику, надано споживчий кредит у сумі 57 200,00 грн. на строк 24 місяці, розмір процентної ставки 0,01% річних, комісія за обслуговування кредитної заборгованості 2,99%.

На виконання умов укладеного договору банк відповідно до платіжної інструкції № TR.52420171.85578.8810 від 24 вересня 2021 року видав кредитні кошти відповідачці у сумі 57200,00 грн.

Банком надана Публічна пропозиція АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка не містить підпису відповідача.

З наданої банком виписки з рахунку ОСОБА_1 вбачається, що відповідачка свої зобов`язання щодо здійснення щомісячних платежів виконувала не належним чином.

У зв`язку неналежним виконанням відповідачкою своїх зобов`язань за кредитним договором, розмір заборгованості станом на 31.03.2024 р. відповідно до розрахунку, наданого позивачем, становить 74611,01 грн. , з яких: 45243,57 грн. заборгованість за кредитом; 7,68 грн. заборгованість за процентами; 29359,76 грн. заборгованість за комісією.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Закон України "Про електронну комерцію" визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 цього Закону "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію").

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, у встановлені строки (терміни) виконання зобов`язання.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, що передбачено ст. 611 ЦК України.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України).

Відповідач заперечує факт підписання та укладання кредитного договору № від 24.09.2021 р.

Позивачем на підтвердження заявлених до ОСОБА_1 позовних вимог суду надано наступні докази: Заява № від 24.09.2021; Паспорт споживчого кредиту від 24.01.2021, які підписані позичальником за допомогою електронного підпису під час укладення кредитного договору; Платіжна інструкція № TR.52420171.85578.8810 від 24 вересня 2021 року про перерахування ОСОБА_3 кредитних коштів на суму 57200,00 грн. по кредитному договору № від 24.09.2021; розрахунок заборгованості за кредитним договором; виписка по особовому рахунку; ксерокопія паспорта, які у сукупності підтверджують укладення між сторонами кредитного договору, видачу кредитних коштів ОСОБА_1 .

Надані позивачем докази, відповідачем не спростовані та суду не доведено належними та допустимими доказами, що остання спірний кредитний договір не укладала, кредитних коштів не отримуваоа, більш того із розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 після укладання кредитного договору частково сплачувала кредитні кошти.

При цьому, стороною відповідача не надано до суду доказів (зокрема виписки з банківських рахунків відповідача) на підтвердження того, що кредитні кошти у сумі 57200,00 грн. не надходили на банківський рахунок ОСОБА_1 .

Відтак, копія платіжної інструкції № TR.52420171.85578.8810 від 24 вересня 2021 року є належним доказом про отримання відповідачкою коштів на виконання умов спірного договору.

Згідно вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаною нормою Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пунктів 63, 64 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 219/7527/16-ц (провадження № 61-17922св20) зазначено, що «суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18, провадження № 61-6279св19, від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19, провадження № 61-10096св20, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, провадження № 61-9618св19, та не врахували, що виписка з карткового рахунку є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, тому повинна досліджуватись в сукупності з іншими доказами, проте це не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень саме з цих підстав. Твердження судів, що наданий банком розрахунок не є підтвердженням боргу, оскільки не є первинним документом, є необґрунтованими, з огляду на таке. Належним чином дослідити поданий стороною доказ (в цьому випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. На підтвердження заборгованості кредитор надав розрахунок заборгованості за кредитним договором, який разом з випискою з карткового рахунку підтверджує виникнення заборгованості з боргових зобов`язань та їх розмір, отже, є належним доказом на підтвердження наявності заборгованості, проте відповідач вказаний розрахунок не спростувала та власного не надала».

Сам по собі факт внесення до ЄРДР відомостей за фактом списання невстановленою особою коштів з рахунків ОСОБА_1 не підтверджує наведених відповідачкою обставин про неукладення нею кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно частини 1 статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Відповідно до частини 1 статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

На підставі пунктів 2-4 частини 20 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги», пунктів 136, 140 розділу VIІ Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 164 від 29 липня 2022 року, користувач зобов`язаний зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом; не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права.

Користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.

До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі№ 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17)та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18).

Пункт 2.4. Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб: Держатель Картки зобов`язаний вжити всіх можливих заходів для запобігання Втрати/ крадіжки Картки, надійно зберігати Картку та/ або портативний пристрій, Технічний засіб, на який Держателем Картки встановлено Мобільний платіжний додаток або міститься віртуальна Картка і не передавати картку/ портативний пристрій/ Технічний засіб у користування третім особам, не повідомляти реквізити Картки або іншу інформацію, яка дає змогу ініціювати Платіжні операції, третім особам, в тому числі, але не виключно, якщо ці особи представляються працівниками Банку (окрім повідомлення номеру Картки

працівникам Банку у випадку самостійного звернення Держателя картки до ЦОК або відділення Банку), працівниками підрозділу безпеки Банку / НБУ / правоохоронних органів тощо, з урахуванням того, що Банк не здійснює вихідних дзвінків Клієнтам з номеру телефону для зв`язку з ЦОК. Держатель Картки зобов`язаний не повідомляти третім особам ПІН, а також паролі та/ або кодові слова, автентифікаційні дані тощо, та зберігати їх у таємниці, щоб ні за яких умов такі відомості не стали відомі третім особам, не записувати ПІН на Картку та/або на інші предмети, які зберігаються разом з Карткою, не зберігати ПІН разом із Карткою, знищувати всі повідомлення, які містять ПІН, одразу після ознайомлення з їх змістом та негайно, у найкоротший строк протягом дня з моменту настання події, інформувати Банк про: втрату/крадіжку Картки/її реквізитів або інших випадках можливого несанкціонованого використання Картки та/або її реквізитів; несанкціоновані Держателем Картки Платіжні операції; про можливе отримання третіми особами реквізитів Картки або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати Платіжні операції; про дзвінки/SMSповідомлення від третіх осіб щодо намагання отримати інформацію, яка дає змогу ініціювати Платіжні операції, та вчинити невідкладні дії для Зупинення (блокування) дії Картки і блокування Системи «Інтернет-банкінг».

Недотримання Держателем Картки передбачених цим пунктом Договору зобов`язань вважається діями (чи бездіяльністю), що призводять до несанкціонованого використання Картки, ПІН, реквізитів Картки або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати Платіжні операції і відповідальність в такому випадку несе Клієнт.

Банк не несе відповідальності за Платіжні операції, ініційовані за допомогою Картки або здійсненні за допомогою Мобільного платіжного додатку, до Зупинення (блокування) дії Картки або обмеження використання зареєстрованих в Мобільному платіжному додатку Карток, а також у разі розблокування дії Картки Клієнтом. Сторони погодились, що в разі підключення Клієнта до послуги «SMS-банкінг», несанкціоноване використання Картки, проведення несанкціонованих Держателем Картки операцій за Картковим рахунком вважається виявленим Клієнтом відразу після направлення Банком SMS про здійснення такої операції на Номер мобільного телефону Клієнта.

Пункт 2.19 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб: У випадку Втрати/крадіжки Картки/її реквізитів або інших випадках можливого несанкціонованого використання Картки та/або її реквізитів (в тому числі будь-якої інформації щодо Картки або портативного пристрою/ Технічного засобу із встановленим Мобільним платіжним додатком в якому зареєстровано Картку), проведення несанкціонованих Держателем Картки операцій за Картковим рахунком, Держатель Картки зобов`язаний негайно, а саме в найкоротший строк протягом дня, в який здійснювалися (відбувалися) відповідні дії (події), здійснити Зупинення (блокування) дії Картки шляхом: а) звернення до Центру обслуговування Клієнтів (працює цілодобово, номери телефонів вказані в терміні «Центр обслуговування Клієнтів» та на Сайті Банку), або б) надсилання SMS з Номеру мобільного телефону Клієнта (за умови користування

Клієнтом послугою «SMS-банкінг») на номер 4682 зі змістом: - BLOCK або БЛОК - для блокування всіх Карток; - BLOCK або БЛОК із зазначенням останніх чотирьох цифр номеру Картки для блокування певної Картки, або в) використання Системи «Інтернет-банкінг» (за наявності технічної можливості).

Пункт 6.3.7. Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб :

Для ініціювання банківських операцій в Системі «Інтернет-банкінг» Клієнт може використовувати ЕП -Пароль 2 або здійснити дію на підтвердження бажання Клієнта, щоб його дія набула аналога підпису, наприклад, шляхом натискання «Підтверджую»/ «Далі», і такий спосіб волевиявлення Клієнта Сторони дійшли згоди вважати аналогом власноручного підпису для цілей, визначених цим пунктом Договору та Правил. При цьому: г) ризик і всю відповідальність за несанкціоноване використання Пароля 2/ аналога

власноручного підпису несе виключно Клієнт; ґ) будь-яку особу, яка використала Пароль 2/ аналога власноручного підпису, Банк безумовно вважає Клієнтом і не несе відповідальності, якщо це не відповідає дійсності. Будь-яка банківська операція, угода тощо не може бути відмінена, розірвана, визнана недійсною, відкликана тощо, якщо вона була здійсненна з використанням Пароля 2/ аналога власноручного підпису.

Пункти 6.3.9., 6.3.10, 6.3.11 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб:

6.3.9. Клієнт самостійно має забезпечити недоступність для третіх осіб використання Логіна, Пароля 1 та Пароля 2/ аналога власноручного підпису.

Клієнт самостійно і в повному обсязі несе відповідальність за всі наслідки, спричинені здійсненням доступу та/або ініціюванням банківських операцій третіми особами, у разі отримання ними інформації про Логін, Пароль 1 та/або Пароль 2/ аналога власноручного підпису в будь-який спосіб, зокрема але невиключно через безпосереднє з необережності чи з відома повідомлення Клієнтом зазначеної в цьому пункті конфіденційної інформації третім особам, підбору третіми особами Логіну, Паролю 1 та/або Паролю 2 тощо. 6.3.10. Клієнт несе ризик та негативні наслідки втрати, незаконного

заволодіння мобільним телефоном (відповідної SІМ-карти), Номер якого визначений в Заяві на приєднання до Договору або повідомлений в іншому встановленому Договором порядку, а також ризик технічного перехоплення інформації направленої на Номер мобільного телефону Клієнта, в тому числі, але не виключно, у зв`язку з невикористанням персонального номеру абонента, який відповідно до Закону України «Про телекомунікації» присвоюється зареєстрованому абоненту за його заявою і може використовуватися цим абонентом (що запобігає використанню персонального номеру абонента третіми особами).

6.3.11. При зміні Номера мобільного телефону Клієнт зобов`язаний надати до

Банку відповідну письмову заяву про зміну Номеру мобільного телефону Клієнта. За погодженням з Банком клієнт може повідомити Банк про зміну Номеру мобільного телефону шляхом відправлення відповідного повідомлення за допомогою Системи «Інтернет-банкінг». При направленні Клієнтом повідомлення про зміну Номеру мобільного телефону за допомогою Системи «Інтернет-банкінг», Банк проводить автентифікацію для прийняття рішення про зміну Номеру мобільного телефону, і якщо Клієнт не може пройти автентифікацію (з будь-яких причин), Банк не приймає таке звернення Клієнта до виконання та може запропонувати Клієнту звернутися до відділення Банку для надання відповідної письмової Заяви на приєднання до Договору, встановленого Банком зразка, з повідомленням про зміну Номеру мобільного телефону Клієнта.

Вищевказані умови ДКБО встановлюють обов`язок Відповідача бути відповідальною та не розголошувати третім особам відомості щодо логіну та паролів, які є секретною інформацією та які можуть бути відомі виключно Відповідачу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 жовтня 2022 року у справі 204/3896/20 (провадження № 61-8009св22) зазначено, що «встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти».

Аналогічний висновок викладений в постанові КЦС ВС від 11.09.2024 № 204/7787/21 (61-5379св24).

Відповідачка взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором не виконала у повному обсязі, у передбачений в договорі строк кошти (суму позики) не повернула, внаслідок чого у неї виникла заборгованість.

З огляду на викладене суд погоджується з розрахунком заборгованості виконаної станом на 31.03.2024 року, з якого 45243,57 грн. заборгованості по кредиту та 7,68 грн. заборгованості за процентами, які підлягають стягненню із відповідачки на користь позивача.

Щодо вимог про стягнення заборгованості за комісією в розмірі 29359,76 грн. суд зазначає наступне.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановленихзаконом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими законпов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлювлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові Великої Палати від 13 липня 2022 року у справі № 194/1387/19 (провадження № № 14-44цс21).

Відповідно до п. 5 заяви № від 24 вересня 2021 року на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ОСОБА_1 встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99 %, що становить 1710,28 грн. щомісяця.

Однак розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості встановлено без уточнення найменування конкретних послуг та систематичності запиту споживачем інформації щодо обслуговування кредитної заборгованності.

Таким чином вказані умови договору не містять розмежування платних та безоплатних послуг, як і не містять найменування цих послуг, а значить передбачають виключно платні послуги стосовно обслуговування кредиту в тому числі, слід розуміти, і послуги на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць повідомляти йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надання виписки з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформації про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншої інформації , що суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», за яким надання таких послуг передбачено безоплатно.

Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд дійшов висновку про те, що положення кредитного договору, укладеного між відповідачем та АТ «ПУМБ» (п. 5 заяви № від 24 вересня 2021 року на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб), щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Вказаний висновок грунтується на правовій позиції Великої Палати ВерховногоСуду, викладеній у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 194/1387/19 (провадження № № 14-44цс21).

Оскільки умови договору щодо обов`язку здійснення платежів по комісії є нікчемними, то суд вважає, що нарахована позивачем заборгованість за комісією в сумі 29359,76 грн. не підлягає стягненню.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часкового задоволення позову та вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором споживчого кредиту у загальному розмірі 45251,25 грн.

Крім того, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ст. 141 ЦПК України у сумі 1469,17 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 526, 527, 530, 549, 611, 625, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позов Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», , місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Андріївська, буд.4, заборгованість за кредитним договором № від 24.09.2021, що виникла станом на 31.03.2024, у сумі 45251 ( сорок п`ять тисяч двісті п`ятдесят одну ) гривню 25 коп., з яких: заборгованість за кредитом у сумі 45 243 (сорок п`ять тисяч двісті сорок три) гривні 57 коп., заборгованість по відсоткам у сумі 07 (сім) гривень 68 коп.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 1469 ( одну тисячу чотириста шістдесят дев"ять ) гривень 17 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко