ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 465/6554/19

провадження № 61-1993св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання правочинів удаваними, за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , на рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року в складі судді Мартьянової С. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року в складі колегії суддів Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог та історія справи

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання правочинів удаваними.

Позов обґрунтовано тим, що 03 листопада 2015 року позивачка придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 91,2 кв. м. 14 вересня 2016 року також придбала гараж № НОМЕР_3 на цокольному поверсі, що розташований у будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 47,3 кв. м.

Після придбання квартири позивачка у травні 2016 року здійснила її ремонт та оздоблення. У цей період до неї звернувся рідний брат ОСОБА_2 із проханням надати йому можливість деякий час проживати в її квартирі та зобов`язався сплачувати комунальні послуги за квартиру і підтримувати житло в належному стані. Позивачка передала відповідачам ключі від квартири, після чого вони відразу заселилися до квартири. Оскільки брат позивачки мав у своєму користуванні автомобіль, вона надала згоду і на користування своїм гаражем у цьому будинку.

Згодом ОСОБА_2 звернувся до неї з проханням продати йому спірні квартиру і гараж. Враховуючи, що всієї суми коштів на придбання квартири і гаража у нього не було, він висловив бажання придбати майно позивачки з розтермінуванням. Порадившись із своїм чоловіком ОСОБА_4 , позивачка прийняла рішення відчужити брату квартиру та гараж на запропонованих ним умовах. ОСОБА_2 повідомив позивачку, що з метою зменшення витрат на оформлення договорів купівлі-продажу квартири і гаража вони можуть укласти договори дарування цих об`єктів. Усі витрати за складання та оформлення договорів сплачував ОСОБА_2 , який не заперечував проти укладення договорів дарування замість договорів купівлі-продажу.

На підтвердження своїх реальних намірів ОСОБА_2 01 липня 2017 року власноруч написав розписку, у якій зазначив, що з метою зменшення витрат на оформлення договорів купівлі-продажу квартири і гаража бажає укласти договір дарування квартири та договір дарування гаража, на що позивачка погодилася. Вказана розписка написана в присутності її чоловіка 01 липня 2017 року, в якій також стверджено про отримання позивачкою від відповідача ОСОБА_2 10 000 доларів США авансу за продаж квартири та гаража. Розписка скріплена підписами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4

07 липня 2017 року позивачка разом із відповідачами уклали договір дарування квартири та договір дарування гаража. Позивачка вказувала на те, що ОСОБА_2 запевнив її, що він особисто виплатить усю суму коштів за придбання квартири і гаража, але при цьому висловив бажання, щоб квартиру і гараж оформити по 1/2 частині на нього та на його дружину ОСОБА_3 .

Повний розрахунок за придбання квартири і гаража мав відбутися до 01 листопада 2019 року. Однак відповідачі так і не розрахувалися з позивачкою за спірні об`єкти нерухомості. Крім того, її брат згодом повідомив, що планує розлучатися зі свою дружиною і вже не проживає у спірній квартирі, де залишилися проживати його дружина зі своїм сином від першого шлюбу, а кошти, які він мав їй сплатити за продаж квартири і гаража, відсутні і розрахунок проведений не буде.

Враховуючи викладене, позивачка просила суд:

- визнати удаваним договір дарування квартири від 07 липня 2017 року за реєстровим номером № 1292, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також визнати цей договір договором купівлі-продажу, який визнати недійсним;

- скасувати рішення від 07 липня 2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , індексний номер витягу: 91469654, номер запису про право власності 21287464;

- скасувати рішення від 07 липня 2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , індексний номер витягу: 91469554, номер запису про право власності 21287414;

- визнати удаваним договір дарування гаража від 07 липня 2017 року за реєстровим номером № 1296, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також визнати цей договір договором купівлі-продажу, який визнати недійсним;

- скасувати рішення від 07 липня 2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину гаражаНОМЕР_4в будинку АДРЕСА_2 , індексний номер: 91471306, номер запису про право власності 21287792, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майно 01;

- скасувати рішення від 07 липня 2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину гаража НОМЕР_4 в будинку АДРЕСА_2 , індексний номер витягу: 91471123, номер запису про право власності 21287791, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції та мотиви його ухвалення

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано удаваним договір дарування квартири від 07 липня 2017 року за реєстровим номером № 1292, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та визнано цей договір договором купівлі-продажу, який у свою чергу визнано недійсним.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 91469654 від 07 липня 2017 року, номер запису про право власності 21287464.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 91469554 від 07 липня 2017 року, номер запису про право власності 21287414.

Визнано удаваним договір дарування гаража від 07 липня 2017 року за реєстровим номером № 1296, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та визнано цей договір договором купівлі-продажу, який у свою чергу визнано недійсним.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 91471306 від 07 липня 2017 року, номер запису про право власності 21287792, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майно 01.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 91471123, від 07 липня 2017 року, номер запису про право власності 21287791, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги у цій справі визнано братом позивачки відповідачем ОСОБА_2 , який підтвердив свою із сестрою домовленість про продаж спірних квартири і гаража, а не їх дарування. Тому місцевий суд указав, що договори дарування квартири і гаража, укладені 07 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , є удаваними, оскільки їх сторони умисно оформили свої домовленості цими договорами з метою приховання договорів купівлі-продажу вказаного майна. Відносини сторін удаваного правочину регулюються правилами щодо того правочину, який сторони насправді вчинили. Оскільки згідно з домовленістю вартість квартири та гаража позивачці сплачена не була, то укладені сторонами договори купівлі-продажу підлягають визнанню недійсними зі скасуванням рішення про державну реєстрацію прав власності на спірне майно за обома відповідачами.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції та мотиви його ухвалення

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовують правильних висновків суду. Між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 досягнута усна домовленість про продаж квартири та гаража за визначену останніми суму коштів. Така домовленість підтверджена підписаною між ними та чоловіком позивачки розпискою. Відповідач ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов`язання зі сплати коштів за спірну квартиру і гараж, у зв`язку із чим правочини, які насправді вчинили сторони (договори купівлі-продажу), підлягають визнанню недійсними.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

09 лютого 2023 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року у цій справі та просила скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити у справі нове судове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 .

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявниця у касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі № 641/6191/17.

Зазначає, що єдиним доказом вимог позивачки у цій справі суди вказали розписку від 01 липня 2017 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 начебто домовилися про продаж спірного майна. При цьому поза увагою судів залишився той факт, що ця розписка підписана особами, які є близькими родичами. Єдиною метою складення цієї розписки є позбавлення заявниці її права власності на частину спірного майна. За спірними договорами дарування обдарованими були як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_3 , проте підпису останньої розписка від 01 липня 2017 року не містить, що додатково підтверджує відсутність у момент укладення договорів дарування між усіма його сторонами, зокрема заявниці, домовленості про інший вид правочину, ніж той, який було реально вчинено. Визнання позову одним із відповідачів не позбавляє позивачку обов`язку доведення належними та допустимими доказами своїх вимог до іншого відповідача.

Суди не врахували, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існує тривалий конфлікт щодо поділу спільного майна, яке вони набули за час шлюбу, та не надали оцінки доводам заявниці, не спростували її заперечення проти позову, розглянувши справу упереджено та з порушенням принципу рівності учасників спору.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2023 року поновлено ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , строк на касаційне оскарження рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року, касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків.

У квітні 2023 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано матеріали справи з Франківського районного суду м. Львова. Відмовлено ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , у задоволенні клопотання про зупинення дії рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. Надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У травні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Установлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи

Суди установили, що відповідно до договору купівлі-продажу від 03 листопада 2015 року ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 91,2 кв.м, житловою площею 24,2 кв.м.

25 червня 2016 року між відповідачами у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб.

За договором купівлі-продажу від 14 вересня 2016 року ОСОБА_1 набула у власність гараж НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_2 і, загальною площею 47,3 кв.м.

06 лютого 2017 року ОСОБА_3 зареєструвалася у квартирі АДРЕСА_1 .

07 липня 2017 року ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (обдаровані) уклали договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 і ОСОБА_3 прийняли у дар у рівних частках по 1/2 частині кожний квартиру АДРЕСА_1 .

07 липня 2017 року ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (обдаровані) уклали договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 прийняли у дар у рівних частках по 1/2 частині кожний гараж № НОМЕР_4 на цокольному поверсі, загальною площею 47,3 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 і.

Позивачка обґрунтовувала вимоги позову тим, що 01 липня 2017 року ОСОБА_2 склав розписку, за змістом якої він зобов`язався виплатити ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 90 000 доларів США у строк до 01 листопада 2019 року за купівлю квартири АДРЕСА_1 та 20 000 доларів США за купівлю гаража № СLXXІ, який розташований на цокольному поверсі в будинку АДРЕСА_2 . В абзаці другому цієї розписки указано, що в момент її підписання ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 свої особисті грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США як аванс за купівлю квартири АДРЕСА_1 та особисті грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США як аванс за купівлю гаража, а решту суми у розмірі 100 000 доларів США зобов`язується сплатити до 01 листопада 2019 року. Також у розписці зазначено, що з метою зменшення витрат на оформлення договорів купівлі-продажу квартири і гаража ОСОБА_1 погодилася укласти з ОСОБА_2 договори дарування квартири і гаража у строк до 08 липня 2017 року.

Згідно зі змістом абзацу третього розписки за усіма зобов`язаннями з виплати коштів за квартиру і гараж ОСОБА_2 несе особисту відповідальність, а ОСОБА_1 не заперечує проти волі брата щодо укладення договору дарування квартири і договору дарування гаража не лише з ним, а і з його дружиною ОСОБА_3 .

Розписка складена у простій письмовій формі та підписана позивачкою ОСОБА_1 , відповідачем ОСОБА_2 і чоловіком позивачки ОСОБА_4 . Підпису ОСОБА_3 розписка від 01 липня 2017 року не містить.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржені судові рішення відповідають не повністю, а викладені у касаційній скарзі доводи заявниці є частково прийнятними з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Положеннями статті 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а згідно зі статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У справі, яка переглядається, позов обґрунтовано тим, що, укладаючи договори дарування від 07 липня 2017 року, сторони цих договорів насправді вчиняли договори купівлі-продажу спірних квартири та гаража. Позивачка посилалася на те, що ОСОБА_2 не виконав взятих на себе зобов`язань щодо сплати вартості вказаного майна, у зв`язку із чим вважала за необхідне визнати недійсними відповідні договори купівлі-продажу.

Стаття 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною другою статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 204 ЦК України встановлюється презумпція правомірності правочину, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 26 березня 2024 року у справі № 750/6086/23, провадження № 61-18582св23).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 757/563/20-ц, провадження № 61-8518св22)

При цьому загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема відповідно до частини п`ятої цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 викладено правовий висновок про те, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним».

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц, провадження № 14-498цс18.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц (провадження № 61-16179св19) для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Таким чином, правова конструкція статті 235 ЦК України свідчить, що усі сторони удаваного договору мають намір вчинити правочин інакший, ніж указують.

У справі, яка переглядається, позивачка просила суд визнати удаваними договори дарування квартири та гаража, встановити укладення між сторонами договорів купівлі-продажу відповідного майна та визнати їх недійсними, посилаючись на те, що сторони оспорених договорів мали намір укласти удавані правочини.

Сторонами спірних договорів дарування є ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (обдаровані).

Таким чином, процесуальним обов`язком позивачки у цій справі є доведення того, що при укладенні спірних договорів дарування про їх удаваність мали бути обізнані обидва обдарованих - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Суди, задовольняючи позов, посилалися на те, що ОСОБА_1 (за згодою її чоловіка ОСОБА_4 ) та ОСОБА_2 дійшли згоди вчинити щодо спірного майна договори дарування, щоб приховати дійсні правочини купівлі-продажу, що відповідач ОСОБА_2 визнав під час розгляду цього спору в суді.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За вимогами ЦПК України суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивачка особисто не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилалася під час звернення до суду з позовом у цій справі. Зокрема позивачка не зазначила, а суди першої та апеляційної інстанцій не встановили, які належні та допустимі докази свідчать про те, що в момент укладення спірних договорів дарування ОСОБА_3 як сторона указаних договорів усвідомлювала та мала на меті приховати таким чином правочини купівлі-продажу, а також мала перед позивачкою особисті, належно підтверджені зобов`язання щодо сплати коштів за 1/2 частину квартири та гаража, які ОСОБА_1 як дарувальник із власної волі подарувала ОСОБА_3 .

Згідно із вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій помилково задовольнили позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання правочинів удаваними, допустивши при цьому неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої-третьої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням наведеного касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року та постанова Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року підлягають скасуванню з ухваленням у цій справі нового судового рішення про відмову в позові.

Щодо судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з висновками, викладеними в цій постанові, судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання правочинів удаваними.

З огляду на зазначене судові витрати, понесені позивачкою за розгляд справи в суді першої інстанції, покладаються на ОСОБА_1 .

Судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі складає 2 305,20 грн, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Судовий збір за подання касаційної скарги на рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі складає 3 073,60 грн, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Про інший порядок розподілу судових витрат учасники справи не заявляли.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання правочинів удаваними.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 305 грн 20 коп. (дві тисячі триста п`ять гривень) двадцять копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 3 073 грн 60 коп. (три тисячі сімдесят три гривні) шістдесят копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська

СуддіВ. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

А. С. Олійник

В. В. Сердюк