Номер провадження: 22-ц/813/5723/24
Справа № 522/9382/23-Е
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2024 року, ухвалене Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Абухіна Р.Д. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

15 травня 2023 року позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з вказаним позовом, який мотивувала тим, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого в 2018 році народилась дитина. 10 березня 2020 року шлюб між позивачем та відповідачем рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області у справі № 665/33/20 розірвано. Зазначає, що з часу фактичного розірвання шлюбних відносин, а саме з кінця 2019 року відповідач один раз бачився з дитиною, декілька раз телефонував синові та більше з ним не спілкувався. В 2020 році позивач переїхала до м. Миколаїв. 28 серпня 2020 року позивач уклала шлюб з іншим чоловіком, та син виховується позивачем та її чоловіком ОСОБА_4 , який має бажання всиновити дитину. Відповідач же втратив родинний зв`язок із сином, не проявляв до дитини батьківської турботи та любові, не цікавився його розвитком фізичним і духовним, його навчанням в дитячому садочку, не вітав з днем народження та на свята, не виявляв інтересу до його внутрішнього світу, навіть у телефонному режимі, матеріально дитині не допомагає. Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому позивачка просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 червня 2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позову як необґрунтованого. Зазначає, що постійно намагався спілкуватися з дитиною, в тому числі і вітати сина з днем народження, проте саме позивач чинила йому в цьому перешкоди, заборонила при спілкуванні з дитиною зазначати, що він є його батьком, що підтверджується звукозаписом телефонних розмов, а також перепискою між позивачем та відповідачем у месенджері Viber. Зазначає, що наявність вітчима не є підставою для позбавлення батьківських прав. Вказані позивачем у позові підстави для позбавлення батьківських прав є необґрунтованими та не тягнуть за собою підстав для позбавлення його батьківських прав. Вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом та який дійсно буде в інтересах малолітньої дитини.

03 липня 2023 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є недоцільним, судом не встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2024 року та прийняти нове рішення, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування своїх вимог, з посиланням на положення Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», вказує, що рішення суду суперечить нормам матеріального права, судом першої інстанції не враховано, що відповідач перестав спілкуватися із сином, коли йому було приблизно один рік. Після фактичного розірвання шлюбних відносин, батько один раз бачився з дитиною наприкінці 2019 року, та декілька разів зателефонував синові, та більше з ним не спілкувався. Позивач ніколи не чинила перешкод у спілкуванні батькові із дитиною, разом з тим, батько самостійно самоусунувся. З 2020 року вихованням дитини займається ОСОБА_4 , який взяв на себе обов`язки батька, має намір усиновити дитину, з яким у дитини встановились дружні добрі відносини, дитина вважає його своїм батьком і не знає, що він не є його біологічним батьком. Зазначає, що грошових коштів, а саме 3000 грн на місяць, які сплачує після подання цього позову до суду відповідач, не вистачає, щоб забезпечити дитину житлом за межами м. Миколаєва в безпечному місці. Саме після подання даного позову до суду, відповідач почав дзвонити позивачу та говорити про те, що він хоче поспілкуватися по телефону із дитиною. Саме після подання цього позову, відповідач сплатив заборгованість за аліментами. До того часу, відповідач не згадував про свою дитину та про її життя, безпеку, здоров`я, духовний розвиток.

Від відповідача ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_6 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечує проти апеляційної скарги, зазначає, що апеляційна скарга майже ідентична позовній заяві, в апеляційній скарзі не зазначено жодної правової норми, яка б була порушена судом при винесені рішення. Вказує, що позивачка не позбавлена можливості звернутись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів. Твердження позивачки про відсутність жодної матеріальної допомоги дитині не підтверджені. Судом вірно встановлено бажання відповідача спілкуватися з сином, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що позбавлення батьківських прав відповідача є крайнім заходом, та який буде в інтересах дитини, викладені позивачем обставини справи не відповідають дійсності. Він дуже любить свого сина, тому оскільки не проживає в одному місті з позивачем, бажає спілкуватися з дитиною хоча б по телефону, проте позивач чинить перешкоди у спілкуванні з сином.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги та пояснила, що мати не перешкоджає у спілкуванні батька з дитиною, але той не виявляє такого бажання; представник відповідача ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги і пояснила, що відповідач сплачував аліменти на сина і наразі заборгованість відсутня, допомагав позивачці з дитиною виїхати до Польщі задля їхньої безпеки, тому посилання позивачки на те, що він не турбується про дитину, є спростовними, відповідач був заблокований у телефоні позивачки, і лише після подання позову вона його розблокувала, але не дає дозвіл спілкуватися з дитиною.

Сторони, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим Новокаховським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 83 (т. 1 а.с. 14).

Шлюб між ними розірвано, що підтверджується рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області від 10 березня 2020 року у справі № 665/33/20 (т. 1 а.с 17).

З матеріалів справи вбачається, що в Бериславському відділі державної виконавчої служби у Бериславському районі Херсонської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на примусовому виконанні перебуває Судовий наказ Бериславського районного суду Херсонської області від 05 травня 2020 року по справі № 647/1069/20 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 04 травня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття (т.1 а.с 23).

Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір`ю ОСОБА_1 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Колегія суддів зауважує, що в оцінці обставин справи керується тим, що суд на перше місце має ставити якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що суд зробив правильні висновки щодо відсутності підстав для доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки судом враховано, що позбавлення таких прав є виключною мірою і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Натомість, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, що було її процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Частинами п`ятою, шостою статті 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд правильно врахував наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 22.11.2023 № 4933/02.02.01-22/04/14/23.

Судом за матеріалами справи встановлено, що хоча позивач останнім часом не приймав безпосередньої участі у вихованні сина, проте не втратив інтересу до участі у його вихованні, має намір на відновлення відносин з ним, а неможливість спілкування батька з сином викликана перешкодами з боку матері.

Сторони визнали в суді апеляційної інстанції факт відсутності заборгованості з аліментних платежів у відповідача перед позивачем. І таке свідчить про те, що відповідач виконує свій батьківський обов`язок щодо матеріального забезпечення дитини. Крім того, сам по собі факт заборгованості зі сплати аліментів не може бути підставою для позбавлення особи батьківських прав, оскільки не є підтвердженням ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини, свідомого нехтування батьком своїми обов`язками тощо.

Враховуючи, що сторони наразі проживають в різних містах, заслуговує на увагу твердження відповідача про те, що він має бажання спілкуватися з дитиною хоча б за допомогою відеозв`язку. Вказане є достатньо об`єктивним та обґрунтованим в силу життєвих обставин, що склалися наразі в країні та в родині сторін, зокрема.

Будь-яких даних, які б об`єктивно свідчили про те, що збереження родинного зв`язку відповідача із сином не відповідатиме інтересам дитини, матеріали справи не містять.

Судом спростовано, зокрема поясненнями допитаних свідків з боку позивача, те, що відповідач ніколи не вітав сина з днем народження, а з наданих відповідачем доказів (його листування з позивачкою за допомогою месенджерів) вбачається намагання відповідача налагодити спілкування з дитиною, на що позивачкою висувалися певні умови.

Як вірно судом враховано і те, що особисті непорозуміння між сторонами не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з батьків.

Посилання позивачки на те, що з певного віку її сина виховує інший чоловік, якого ОСОБА_9 вважає своїм батьком і який має бажання усиновити дитину, без доведення інших передбачених статтею 164 СК України фактів не може бути підставою для переривання родинного зв`язку батька з сином.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язку із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Водночас в рішенні Верховним Судом (справа № 495/2106/17 ) із посиланням на приписи ст.ст. 150, 155, 160-161, 171 СК України враховано, практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, дотримуючись якої особлива увага має бути спрямована на найважливіші інтереси дитини, що за своєю важливістю та природою мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, п. 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, п. 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Не заслуговують на увагу доводи заявниці про те, що відповідач втратив родинний зв`язок з дитиною з кінця 2019 року, оскільки син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і в такому віці можливість подальшого спілкування батька з дитиною не залежить лише від волі першого, а оскільки дитина залишилася проживати з матір`ю, то волі батька спілкуватися з маленькою дитиною має відповідати і воля на таке матері. Отже, обоє батьків в якомога кращих інтересах дитини мають проявити толерантність та зацікавленість в такому спілкуванні, не перешкоджати йому і сприяти безумовному підтриманню родинних зв`язків, якщо такі не шкодять ментальному та фізичному здоров`ю дитини.

Доказів, як стверджує позивачка, категоричного небажання ОСОБА_2 спілкуватися з рідним сином по справі не встановлено.

Як не встановлено і те, чому переривання родинного зв`язку батька з дитиною буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Правильно оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що підставою для відмови у задоволенні позову є саме недоведеність позивачкою необхідності застосування до відповідача крайньої міри у виді позбавлення його батьківських прав.

Отже, рішення суду першої інстанції є достатньо мотивованим та таким, що прийняте з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене із додержанням вимог закону і не може бути скасоване з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Верховний Суд ураховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на доньку, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає її інтересам.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 28 жовтня 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

В.А. Коновалова