Номер провадження: 22-ц/813/4434/24
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в якому просив стягнути з ОСОБА_2 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ), заборгованість за договором позики у формі розписки про отримання коштів у борг б/н від 29 січня 2022 року у сумі 1 500 000 (один мільйон п`ятсот тисяч) гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 29 січня 2022 року, ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_1 договір позики у формі розписки про отримання грошових коштів у борг, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 1 500 000 гривень, з умовою їх повернення до 01 липня 2023 року. Договір укладено у письмовій формі, що підтверджується розпискою про отримання коштів в борг від 29 січня 2022 року. Як зазначив позивач, грошові кошти ОСОБА_2 отримав в день написання ним власноруч вказаної вище розписки від 29 січня 2022 року. На момент звернення до суду із даною позовною заявою відповідач ОСОБА_2 гроші так і не повернув. У відповідь на письмову вимогу від 27 липня 2023 року, повернути кошти отримані відповідачем по вказаному вище договору позики, відповідач відповів, що повернути кошти не може у зв`язку із бойовими діями на території України, що і стало причиною звернення до суду із зазначеним позовом.

Представником відповідача - адвокатом Яблочкіним В.М. 10 жовтня 2023 року до суду надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач підтвердив факт отримання грошових коштів у розмірі 1 500 000 гривень, однак повернути зазначені кошти не може, у зв`язку з бойовими діями на території Україні.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутній оригінал боргової розписки від 29 січня 2022 року. При цьому, суд не врахував, що ним до позовної заяви долучено копію боргової розписки, засвідчену належним чином.

Однак, суд першої інстанції, обмежившись формальною вказівкою на те, що позивачем не надано суду оригіналу боргової розписки від 29 січня 2022 року, дійшов необґрунтованого висновку про неможливість встановлення факту наявності між сторонами договірних відносин. При цьому, суд не вчинив жодних дій, спрямованих на встановлення обставин справи, дослідження доказів, оцінки наданих позивачем доказів на предмет їх належності. Крім того, відповідач не заперечував пред`явлені до нього позовні вимоги, підтвердив факт отримання від позивача грошових коштів у розмірі 1 500 000 гривеньта не посилався на невідповідність копії боргової розписки оригіналу такої. Розглядаючи спір по суті, суд не зобов`язав його надати оригінал боргової розписки для огляду та безпідставно відмовив у задоволенні пред`явлених ним позовних вимог, що обмежує його право на справедливий розгляд його справи судом.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 10.09.2024 року 15:30 год. учасника справи не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відео конференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин неучасті в судовому засіданні 10.09.2024 року 15:30 год. учасників справи судом апеляційної інстанції не встановлена, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін та їхніх представників при таких обставинах не є порушенням прав осіб, які не з`явилися до судового засідання, щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з неможливості встановлення факту наявності між сторонами договірних відносин та відповідно обов`язку відповідача з повернення коштів, оскільки позивачем не надано суду оригіналу боргової розписки від 29 січня 2022 року, а лише її копію.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що 29 січня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було складено боргову розписку, згідно якої позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 1 500 000 грн, які позичальник зобов`язувався повернути до 01 липня 2023 року (а.с. 4).

27.07.2023 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про повернення позики. Позивач вимагав негайно у строк не пізніше 5 робочих днів з дня отримання даної вимоги повернути заборгованість за договором позики від 29 січня 2022 року у сумі 1 500 000 гривень. Крім того, зазначив, що у разі невиконання зобов`язань ОСОБА_1 буде вимушений звернутися з відповідним позовом до суду (а.с. 5).

У відповідь на повідомлення-вимоги від 27.07.2023 року відповідач зазначив, що повернути кошти не може у зв`язку із бойовими діями на території України (а.с. 6).

Відповідачем не заперечувалося та не спростовано складення цієї розписки.

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов.

Такий правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61?175сво21).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 (провадження № 14-465цс18).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або за рахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: "за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".

З урахуванням наведених норм права, суд вважає, що укладення між сторонами договору позики у письмовій формі є не лише підтвердженням факту укладення договору, а й доказом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення боргу за борговою розпискою, ОСОБА_1 посилався на те, що 29 січня 2022 року він передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 1 500 000 грн., які позичальник зобов`язувався повернути до 01 липня 2023 року у повному обсязі, що підтверджується долученою ним до позовної заяви копією розписки.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

При цьому, колегія суддів враховує, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 коштів за борговою розпискою, не вжив усіх передбачених процесуальним законом заходів, спрямованих на з`ясування обставин у справі, не витребував у позивача оригінал боргової розписки, дійшовши при цьому до висновку про недоведеність виникнення між сторонами правовідносин з договору позики, хоча позивач надав суду завірену копію боргової розписки, що підтверджує наявність у позивача оригіналу такої.

Як вбачається з наданого суду апеляційної інстанції оригіналу розписки, вона написана власноручно ОСОБА_2 із зазначенням реєстраційного номера облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , містить інформацію, що він бере у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 500 000 грн.

Тобто вона містять прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, РНОКПП позичальника і суму позики.

В даній розписці вказано, що позичальник зобов`язується повернути кошти у строк до 01 липня 2023 року, а також дату її складення - 29 січня 2022 року.

Таким чином, зміст розписки вказує на те що ОСОБА_2 бере у борг грошові кошти в сумі 1 500 000 грн і зобов`язується їх повернути у строк до 01 липня 2023 року, що є свідченням підтвердження факту отримання коштів.

Зазначена розписка, оригінал якої було подано до апеляційного суду, є належним письмовим доказом укладення між позивачем та відповідачем договору позики в указаній в ній сумі. Ця письмова розписка підтверджує, як укладення договору позики, так і умови договору, суму позики, дату отримання коштів в борг, зобов`язання їх повернення у визначену в ній дату; а також засвідчує сам факт отримання відповідачем (боржником) від кредитора (позивача) вказаної грошової суми. Розписка також підтверджує право позивача вимагати від відповідача повернення суми боргу, і обов`язок відповідача - виплатити позивачу зазначену суму боргу.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20, викладено правову позицію, відповідно до якої особа, яка є держателем розписки, вважається позикодавцем, навіть якби не було вказано жодного імені позикодавця в розписці.

Таким чином, наявність оригіналу боргової розписки у позивача ОСОБА_1 свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем ОСОБА_2 не виконане.

Будь-яких доказів на спростування факту укладення між сторонами договору позики від 29 січня 2022 року, доказів щодо повернення боргу - відповідачем суду не надано. Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що з позовними вимогами ОСОБА_1 згоден у повному обсязі, підтверджує отримання від позивача суми коштів у розмірі 1 500 000 грн, однак повернути їх не може у зв`язку з військовою агресією РФ проти України.

Отже, дослідивши зміст складеної розписки та враховуючи обставини справи, зокрема і той факт, що відповідачем не спростовано написання саме ним боргової розписки, за відсутності доказів повернення боргу, суд першої інстанції не встановивши справжню природу правовідносин, які виникли між сторонами, дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, внаслідок чого прийняв необґрунтоване рішення, чим порушив норми матеріального права.

Враховуючи те, що стороною позивача доведено факт укладення договору позики з відповідачем, що підтверджується борговою розпискою від 29 січня 2022 року, написаною та підписаною ОСОБА_2 , відповідач не повернув позивачу отримані в борг грошові кошти в сумі 1 500 000грн в обумовлений розпискою строк (до 01 липня 2023 року), а також підтвердження ОСОБА_2 факту отримання ним коштів у ОСОБА_1 та їх не повернення у строк, який погоджено сторонами у розписки, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 вказаної суми боргу у розмірі 1 500 000 грн.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про задоволення частково апеляційної скарги позивача, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а від сплати судового збору позивач звільнений як особа з інвалідністю II групи, то з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 13 420 грн (з урахуванням обмеження максимального розміру судового збору встановленого для фізичних осіб-громадян - 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2 684*5) та за подання апеляційної скарги в розмірі 20 130 грн, виходячи з (13 420*1,5), що в сумі становить 33 550 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, суд

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2023 року- скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), заборгованість за договором позики від 29 січня 2022 року у сумі 1 500 000 (один мільйон п`ятсот тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 33 550 (тридцять три тисячі п`ятсот п`ятдесят) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 16.09.2024 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова