ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року м.Суми

Справа №576/1/24

Номер провадження 22-ц/816/813/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач Військова частина НОМЕР_1 ,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2

на ухвалу Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 січня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі, в складі судді Сапона О.В., постановлену у м. Глухів,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 січня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про витребування безпідставно отриманих грошових коштів, оскільки позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі представник військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення по суті позовних вимог.

Вважає помилковим висновок суду про те, що цей спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки спір за позовом військової частини НОМЕР_1 про стягнення безпідставної виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки її загиблого чоловіка-військовослужбовця ОСОБА_3 не є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідач у справі ОСОБА_1 , ніколи не перебувала на посаді публічної служби у військовій частині НОМЕР_1 .

Доводить, що реалізація позивачем свого права на захист порушених прав в частині повернення відповідачем безпідставно набутих коштів, може бути здійснена через звернення до суду за захистом майнових прав у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Сторони належним чином повідомлені, проте в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України у відкритті провадження у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про витребування безпідставно отриманих грошових коштів, суд першої інстанції виходив з того, що військова служба є публічною службою, тому в силу приписів ст. 19 КАС України встановлення правомірності дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця передбачене в адміністративному процесі.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.

Підстави для відмови у відкритті провадження в справі визначені ст. 186 ЦПК України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 64899,03 грн, які виплачені їй відповідно до розрахункового листа її загиблого чоловіка штаб-сержанта ОСОБА_3 за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки, як учасника бойових дій.

Згідно результатів внутрішнього аудиту діяльності Адміністрації Державної прикордонної служби України, щодо забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей додатковою винагородою на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, виявлено безпідставну виплату в т.ч. ОСОБА_1 компенсації. Також комісією, яка проводила службове розслідування встановлено, що нормами спеціального законодавства, яке врегульовує соціальний захист військовослужбовців та виплату грошового забезпечення в Державній прикордонній службі України, не передбачено питання виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, право на яку військовослужбовець набув за період проходження ним військової служби, але не використав її у зв`язку із загибеллю (смертю).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а тільки тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій, і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Зазначений спір не є публічно-правовим з огляду на те, що законом не передбачено права суб`єкта владних повноважень звертатись до адміністративного суду про зобов`язання особи повернути безпідставно набуте майно.

Посилання на те, що вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби є безпідставним, оскільки жодним нормативно-правовим актом не передбачено право звернення з такими позовними вимогами на виконання владної управлінської функції.

Крім того, відповідач ОСОБА_1 не перебувала на посаді публічної служби у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).

Стаття 46 КАС України визначає, що відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За частиною 5 цієї статті КАС визначено чітко підставі, коли громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про затримання іноземця або особи без громадянства; 4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.

Водночас, якщо позивач вважає, що відповідачем безпідставно набуто вказані кошти, він може звернутися до суду про захист своїх майнових прав у порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз зазначеної норми міжнародного права свідчить, що обов`язково суд повинен бути встановлений законом, тобто кожен має право на розгляд справи компетентним судом, компетентність якого встановлюється тільки законом.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статті 8 Конституції України та статті 6 КАС України, суд на підставі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

У справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року Суд підкреслив, що юридична конструкція «згідно із законом» не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. Мається на увазі, що у внутрішньому праві повинні існувати певні міри захисту проти довільного втручання публічної влади в здійснення прав.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином, такі вимоги повинні розглядатись за правилами цивільного процесуального законодавства.

Вказаних обставин та вимог процесуального законодавства суд першої інстанції не врахував та помилково відніс даний спір до компетенції суду адміністративної юрисдикції.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про підсудність спору у даній справі адміністративному суду та безпідставно відмовив у відкритті провадження у справі в порядку цивільного судочинства.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Ураховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла до висновку, що оскаржувана ухвала відповідно до положень п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до Глухівського міськрайонного суду Сумської області.

Судові витрати, понесені апелянтом, підлягають відшкодуванню місцевим судом за наслідками розгляду справи по суті.

Керуючись ст.ст. 367-369, п. 6 ч. 1 ст. 374, п.п. 1, 4 ч.1 ст. 379, ст.ст. 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати ухвалу Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 січня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі, а справу направити справу для продовження розгляду до Глухівського міськрайонного суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

О. І. Собина