КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/2644/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 жовтня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Волчка А.Я. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-Дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» про виплату індексації заробітної плати,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на свою користь знецінену за період з 03 вересня 2021 року по 04 жовтня 2022 року частину заробітної плати в розмірі 41444,07 грн.

Позов мотивував тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 вересня 2021 року в справі № 369/1972/21 задоволено його позов до Агрокомбінату про стягнення заробітної плати за листопад 2020 року в сумі 4859,23 грн., середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 130347,80 грн., 908 грн. судового збору. Рішення виконано лише 04 жовтня 2022 року.

Посилався на ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати», ст. 95 КЗпП України, ст. 2, 33 Закону України «Про оплату праці», вказував, що індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Наводив зміст ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Уточнюючи підстави позову в порядку усунення недоліків позовної заяви, зазначав, що позовна заява ґрунтується на преюдиціальному рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 вересня 2021 року в справі № 369/1972/21, яким визначено суму заборгованості відповідача перед позивачем по невиплаченій заробітній платі. Таким чином, розмір втрати частини заробітної плати через девальвацію гривні (інфляцію) визначено, виходячи з встановленого вказаним рішенням суду розміру невиплаченої заробітної плати, який збільшено на індекс інфляції, тобто позивачем проіндексовано невиплачену заробітну плату на індекс споживчих цін, що більше 100 % за відповідний період невиплати заробітної плати.

Наводячи нормативно-правове обґрунтування позовних вимог з огляду на стягнення заробітної плати, що не виплачена з вини роботодавця, посилався на Закон України «Про індексацію грошових доходів населення», Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, Інструкцію зі статистики заробітної плати, затверджену наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, не погоджувався з висновками суду про відсутність доказів виконання судового рішення саме 04 жовтня 2022 року, посилався на те, що судом не надано оцінку ні позовним вимогам, ні долученим до матеріалів справи доказам, зокрема довідці банку про рух коштів від 06 червня 2023 року як доказу, що 04 жовтня 2022 року відповідачем виконано рішення суду від 02 вересня 2021 року та сплачено заборгованість, а також не надано оцінку запереченню на додаткові пояснення від 24 квітня 2024 року, де позивачем обґрунтовано висновками Верховного Суду України, що спір у даній справі не має відношення до трудового спору та трудових відносин. Таким чином, судом не забезпечено позивачу процесуальної можливості заперечити доводи і міркування відповідача.

Іншим порушенням вважав неналежну оцінку судом предмету позовних вимог, підстав позову та способу захисту порушеного права позивача, про що свідчить мотивувальна частина рішення, у якій суд посилався на правові висновки Верховного Суду України в постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, згідно якої приписи ст. 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Внутрішньо переконавшись, що позивач мав намір нарахувати 3 % річних та інфляційні втрати на прострочену суму заборгованості з виплати середнього заробітку, суд, неправомірно змінивши підставу та предмет позову, мотивував рішення з огляду на наявність спору між сторонами у справі № 369/2644/23 у трудових відносинах.

Пояснював, що за належного дослідження матеріалів справи та оцінки доказів суд мав би встановити, що ані позовна заява, ані розрахунок позовних вимог не мають відношення до будь-якого заробітку позивача, а порушене право позивача та суть позовних вимог стосуються несвоєчасного виконання грошового зобов`язання, що виникло та підтверджено рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 вересня 2021 року в результаті протиправного його невиконання.

Судом не оцінено позовні вимоги з огляду на необхідність відновлення порушеного права позивача на отримання грошових коштів, які присуджені судовим рішенням. Відповідач не виконав вчасно грошове зобов`язання. Принцип вчасності виконання грошового зобов`язання передбачає право кредитора отримати всю суму належних коштів за відповідною їх вартістю. Несвоєчасність виплати коштів призводить до знецінення їх вартості в силу інфляції. Норма ст. 625 ЦК України покликана врегулювати відносини між кредитором та боржником шляхом покладання на останнього обов`язку сплати грошового боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних за безпідставне користування чужими грошима, що повинно стимулювати боржника до своєчасного розрахунку та надавати усвідомлення невідворотності негативних наслідків несвоєчасного розрахунку.

Вказував, що подальше обґрунтування оскаржуваного рішення в силу помилковості внутрішнього переконання суду щодо предмету позову, його підстав та правовідносин сторін, призвело до помилкового мотивування оскаржуваного рішення. Судом не враховано, що він зобов`язаний, незважаючи на текст позовної заяви, з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб, і така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року в справі № 912/1856/16, від 14 травня 2019 року в справі № 910/11511/18.

В додаткових поясненнях відповідачем зазначено, що позовна вимога позивача стосується трудових відносин, до яких неможливо застосувати ст. 625 ЦК України, відповідач підтвердив та не заперечив, що ним несвоєчасно, після значної прострочки виконано судове рішення. Відповідач просив суд надати оцінку способу захисту, обраного позивачем, для захисту порушеного відповідачем права на отримання грошових коштів за законним рішенням суду. Ні позовна заява, ні розрахунок позовних вимог не мають відношення до будь-якого заробітку позивача, а позовні вимоги стосуються несвоєчасного виконання грошового зобов`язання, що виникло та підтверджено судовим рішенням від 02 вересня 2021 року.

Зазначав, що наведені судом в оскаржуваному рішенні правові висновки Верховного Суду України не спростовують позовні вимоги, виходячи з того, що Верховний Суд України виклав висновки щодо неможливості нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на заробітну плату, відшкодування шкоди внаслідок трудового каліцтва. Тобто в триваючих трудових відносинах або в межах самостійного трудового спору про стягнення виключно заробітної плати або відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва позивач-працівник, який стягує заробітну плату або відшкодування, на зазначений розмір не може нарахувати інфляційні втрати та 3 % річних, так як до прийняття остаточного рішення у такому трудовому спорі відносини між його сторонами дійсно є трудовими, проте і такі відносини втрачають статус трудових після рішення суду, коли боржник, а не роботодавець не виконує рішення суду.

У справі № 369/2644/23 позивачем порушено спір не в умовах трудових відносин, яких не існує станом на день подання апеляційної скарги. Суть спору полягає у відшкодуванні вартості знецінення грошової маси, яка була присуджена позивачу рішенням суду, яка не перебуває в межах трудових відносин, а є результатом розгляду справи в суді та є певною новацією у відносинах сторін вже з приводу виконання імперативного рішення суду.

Вказував, що судом наведено застарілі постанови Верховного Суду України, де висновки є неактуальними та від яких наступними постановами Верховний Суд України відійшов. Так, суд послався на постанову Верховного Суду України від 20 січня 2016 року в справі № 6-2759цс15, проте Велика Палата Верховного Суду відступила від цих висновків в постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, де дійшла висновку, що до відносин з приводу виконання рішення суду, яким визначено грошове зобов`язання боржника, можливо застосувати норми ст. 625 ЦК України.

Вважав необґрунтованими та помилковими висновки суду щодо оцінки позовної вимоги про індексацію заробітної плати, виходячи з того, що у справі № 369/2644/23 відсутній спір щодо трудових правовідносин, а є спір про несвоєчасне виконання рішення суду - відшкодування вартості знецінених внаслідок інфляції грошей через неправомірне невиконання відповідачем законного рішення суду, та нарахування здійснено відповідно до ст. 625 ЦК України, а не відповідно до норм законодавства, що регулюють індексацію заробітної плати працюючого працівника, які використав суд в мотивувальній частині рішення.

Від відповідача ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, зазначив, що рішенням від 02 вересня 2021 року стягнуто з ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток, невиконання даного рішення тривало 396 днів, а тому з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Не погоджувався з даними твердженнями, посилаючись на зміст ст. 625 ЦК України, правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 686/21962/15-ц від 16 травня 2018 року, де зазначено, що при розгляді справі про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати, чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в справі від 18 березня 2020 року в справі № 711/4010/13-ц, у якій суд погодився з висновком апеляційного суду, який зазначив, що вимога про стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості з виплати вихідної допомоги та середнього заробітку є безпідставною, оскільки відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, приписи ст. 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

Правовий висновок щодо відсутності підстав для застосування приписів ст. 625 ЦК України до трудових правовідносин, які регулює спеціальне законодавство, також викладено в постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року в справі № 757/14073/16-ц.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, оскільки вони регулюються спеціальним законодавством - нормами трудового права, зокрема КЗпП України, і вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 03 березня 2021 року в справі № 525/789/17.

За таких обставин, враховуючи, що грошові зобов`язання виникли на підставі трудового законодавства, сторони перебували у трудових, а не в цивільно-правових відносинах, тому положення ст. 625 ЦК України у даній справі не підлягають застосовуванню.

Звертав увагу, що розрахунки індексу інфляції та 3 % річних позивачем зроблені самостійно через програму Excel, всі відомості, взяті за основу розрахунків, не підтверджені жодними належними доказами, а тому не можуть бути взяті до уваги як належні, допустимі та беззаперечні докази на підтвердження позовних вимог.

Звертав увагу на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, згідно яких працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані, тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Водночас, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільнені не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних та несправедливих наслідків (п. 78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц).

Зазначав, що ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності та належить до сфери управління Фонду державного майна України, основними джерелами доходів підприємства є інвестиційна діяльність з будівництва житла та здійснення сільськогосподарської діяльності. Триваюча широкомасштабна збройна агресія рф проти України призвела до складної ситуації на українському ринку аграрної продукції, що суттєво негативно вплинуло на фінансовий стан відповідача та призвело до неможливості своєчасно та в повному обсязі здійснювати господарську діяльність та в повному обсязі виконувати обов`язки роботодавця перед працівниками.

Просив врахувати, з огляду на наведені правові висновки Верховного Суду, вказані обставини задля уникнення непропорційного, нерозумного обсягу відповідальності роботодавця та уникнення невиправдано обтяжливого, непосильного тягаря.

Посилаючись на порушення ч. 2, 4, 9 ст. 83 ЦПК України, вказував, що позивачем не надано підтвердження кінцевого терміну прострочення виконання рішення суду разом з позовною заявою, не направлено та не надано відповідачу копії квитанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України (в редакції станом на час надходження апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про виплату індексації заробітної плати, суд першої інстанції виходив із того, що приписи частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського Апеляційного суду від 02 червня 2022 року, у справі № 369/1972/21 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано незаконними та скасовано наказ директора ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» № 195/1-K від 17 грудня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади Першого заступника генерального директора ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця», згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді Першого заступника генерального директора ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця»; стягнуто з ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2020 року по 02 вересня 2021 року (включно) в сумі 130 347,80 грн., заробітну плату за листопад 2020 року, в сумі 4 859, 23 грн., а також судовий збір 908 грн. (а. с. 18 - 20).

До позову додано розрахунок інфляційних втрат в розмірі 35556,51 грн. та 3 % річних в розмірі 5587,56 грн., нарахованих позивачем на суму боргу 136115,03 грн. за період з 03 вересня 2021 року по 04 жовтня 2022 року (а. с. 4).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, після отримання відзиву на позовну заяву позивачем надано до матеріалів справи довідку АТ КБ «ПриватБанк» про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 , без долучення доказів надсилання (надання) копії вказаного доказу іншому учаснику справи (а. с. 34).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставами позову.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З викладеного випливає, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Розглядаючи даний позов по суті, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що спір у даній справі виник в зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 вересня 2021 року, яким ОСОБА_1 поновлено на роботі, стягнуто на його користь з ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» середній заробіток за час вимушеного прогулу та судовий збір, яке згідно доводів позивача було виконане лише 04 жовтня 2022 року, в зв`язку з чим ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» 3 % річних та інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, які суперечать мотивувальній частині рішення, що на переконання суду позивач мав намір нарахувати 3 % річних та інфляційні втрати на прострочену суму заборгованості з виплати середнього заробітку, внаслідок чого суд, неправомірно змінивши підставу та предмет позову, мотивував рішення з огляду на наявність спору у трудових відносинах, хоча за належного дослідження матеріалів справи та оцінки доказів суд мав би встановити, що ані позовна заява, ані розрахунок позовних вимог не мають відношення до будь-якого заробітку позивача, а порушене право позивача та суть позовних вимог стосуються несвоєчасного виконання грошового зобов`язання, що виникло та підтверджено судовим рішенням в результаті протиправного його невиконання.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

В постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19) Велика Палата Верховного Суду вважала, що відмовляючи у задоволенні вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості з виплати вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки виплати такої допомоги, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права, враховуючи наступне.

У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) (див. пункт 32.1 постанови від 16 травня 2018 року).

Однак Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вказані висновки були підтримані постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі № 127/3821/18 (провадження № 61-10447ск19), у якій позивач просив стягнути з відповідача на його користь кошти за затримку виконання судових рішень на підставі ст. 625 ЦК України, та у якій Верховним Судом зазначено, що «після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18) вказано: «непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права».

Доводи апеляційної скарги, що позовні вимоги про стягнення грошового боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за безпідставне користування чужими грошима внаслідок несвоєчасного виконання судового рішення, яким на користь позивача такі грошові суми були присуджені, не стосуються трудових відносин, відхиляються апеляційним судом як безпідставні, з огляду на те, що спір у справі № 369/1972/21 виник внаслідок незаконного звільнення позивача, і рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 вересня 2021 року у справі № 369/1972/21 стягнуто з ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2020 року по 02 вересня 2021 року (включно) в сумі 130 347,80 грн. та заробітну плату за листопад 2020 року, а також поновлено його на посаді, і вказане рішення набрало законної сили.

Доводи апеляційної скарги, що суть спору у справі № 369/2644/23 є відшкодування вартості знецінення грошової маси, яка була присуджена позивачу рішенням суду, яка не перебуває в межах трудових відносин, а є результатом розгляду справи по суті та є певною новацією у відносинах сторін вже з приводу виконання імперативного рішення суду, не узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18), Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі № 127/3821/18 (провадження № 61-10447ск19) та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій суд дійшов висновку про можливість застосування до правовідносин між сторонами статті 625 ЦК України, з огляду на те, що в справі № 686/21962/15-ц судами встановлено інші обставини, зокрема, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 червня 2009 року, який набрав законної сили 30 вересня 2009 року, про стягнення з відповідача на користь позивача 770 000 грн матеріальних збитків та 10 000 грн відшкодування моральної шкоди; оскільки відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Зважаючи на те, що у зазначеній справі будь-які трудові правовідносини між сторонами були відсутні, а несвоєчасно виконане грошове зобов`язання не стосувалось стягнення заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу), судом першої інстанції правомірно не враховувалися правові висновки Великої Палати Верховного Суду в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Враховуючи вищевикладене, апеляційним судом відхиляються необґрунтованім доводи апеляційної скарги, що судом наведено застарілі постанови Верховного Суду України, де висновки є неактуальними та від яких Велика Палата Верховного Суду в справі № 686/21962/15-ц відступила.

Апеляційний суд відхиляє як помилкові доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було надано оцінки всім доказам, долученим до матеріалів справи, зокрема довідці банку про рух коштів від 06 червня 2023 року, яка була долучена 07 червня 2023 року, з якої вбачається, що відповідачем виконано рішення суду саме 04 жовтня 2022 року, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно ч. 8, 9 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Із матеріалів справи вбачається, що довідка АТ КБ «ПриватБанк» від 06 червня 2023 року була надана позивачем до матеріалів справи разом із заявою про закриття підготовчого засідання 07 червня 2023 року (а. с. 33 - 34), у якій ОСОБА_1 не зазначено будь-яких передбачених законом підстав для приєднання вказаного доказу до матеріалів справи після подання позовної заяви, а також не надано підтвердження надсилання (надання) копії вказаного доказу іншому учаснику справи (відповідачу ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця»).

За наведених обставин судом першої інстанції правомірно не було прийнято до уваги довідку АТ КБ «ПриватБанк» від 06 червня 2023 року, що узгоджується з вимогами ч. 8, 9 ст. 83 ЦПК України, та зазначено про відсутність доказів того, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 вересня 2021 року в справі № 369/1972/21 було виконано саме 04 жовтня 2022 року.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було надано процесуальної можливості позивачу заперечити доводи і міркування відповідача, з огляду на те, що в описовій частині рішення судом першої інстанції зазначено, що 24 квітня 2024 року позивачем було подано через систему «Електронний суд» заперечення на додаткові пояснення відповідача, у яких ОСОБА_1 просив не враховувати додаткові пояснення відповідачів у справі, тобто позиція позивача була прийнята до уваги судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди із судовим рішенням, власного помилкового тлумачення правових висновків Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Також апеляційний суд відхиляє як не підтверджені належними та допустимими доказами доводи відзиву на апеляційну скаргу про незадовільний фінансовий стан відповідача, що призвело до неможливості своєчасно та в повному обсязі здійснювати господарську діяльність та в повному обсязі виконувати обов`язки роботодавця перед працівниками.

Не підлягають врахуванню апеляційним судом, як нерелевантні, правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, на які посилався відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, згідно яких працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані, тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

У зазначеній справі суди розглядали позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача, тобто підстави та предмет позову є різними.

Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, врахував релевантні правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.