РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/8970/23

Провадження № 22-ц/4815/429/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.

секретар судового засідання - Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дупака Валентина Германовича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 січня 2024 року у складі судді Левчука О. В., постановлене у м. Рівне о 14 годині 51 хвилин, повний текст рішення складено 19 січня 2024 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування квартирою шляхом вселення та надання ключа від вхідних дверей квартири. В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідачем чиняться перешкоди у користуванні його частиною квартири, що полягає у відсутності доступу до житла, незважаючи на його звернення та спроби вселитися. Просив суд усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення та надання ключа від вхідних дверей квартири.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 січня 2024 року вказаний позов задоволено. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення та надання ключа від вхідних дверей квартири. Стягнутои з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 073, 60 грн.

Вважаючи рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_2 - адвокат Дупак Валентин Германович оскаржив його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі стверджує, що до суду першої інстанції позивачем не було надано жодного доказу, який би підтверджував те, що відповідач здійснює перешкоди у користуванні квартирою. Зазначає, що підставою для задоволення такого позову є встановлення факту порушення прав і об`єктивно існуючих перешкод здійснення позивачем цих прав, хоча в даному випадку єдиною підставою для задоволення позову місцевим судом була наявність конфліктної ситуації між позивачем та відповідачем, що не може бути належним та допустимим доказом недопуску позивача до користування спільною квартирою. Вказує на відсутність предмета спору у даній справі та стверджує, що суд першої інстанції порушив порядок надання та отримання доказів, не оцінюючи фактичні обставини справи та правовідносини, а також ніяким чином не встановив обмеження у користуванні квартирою позивачем та виніс рішення, яке є неможливим для виконання, оскільки ключ від вхідних дверей знаходиться у позивача і ніхто та ніяким чином не обмежує його у користуванні своєю 1/3 часткою квартири. Наголошує, що в даному випадку відсутнє порушення прав будь-якої зі сторін. Зазначає, що задовольняючи безпідставний позов, суд першої інстанції постановив рішення, яке не підлягає виконанню, адже особі ніхто не чинить перешкод у вселенні, а ключі від вхідних дверей у позивача наявні. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Савурко Олександр Володимирович вважає його законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу - відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 успадкував після смерті матері, ОСОБА_3 , 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 і є її власником на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.08.2021, виданого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Самсонюк О. А. та зареєстрованого в реєстрі за №1476.

Право власності позивача на вказану частку квартири зареєстроване у встановленому законодавством порядку, що підтверджується Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав №330645238 від 28.04.2023.

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав, власником 2/3 частки у справі спільної часткової власності на вказану квартиру є відповідач у справі - ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 стверджував, що відповідачем ОСОБА_2 чиняться перешкоди у користуванні його частиною квартири, що полягають у відсутності доступу до житла, незважаючи на його звернення та спроби вселитися.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

У постановах від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 12.04.2023 у справі №130/3505/21 Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Судом першої інстанції встановлено, що сторонами, які є співвласниками спірної квартири, виникли неприязні стосунки, які зводяться до того, що позивач позбавлений права вільно користуватися своєю власністю, оскільки відповідач не надає йому ключі від спірної квартири, чим здійснює перешкоди у користуванні цією квартирою.

Покликання апелянта на те, що позивач не довів належними та допустимими доказами вчинення відповідачем позивачу перешкод у користуванні житловим приміщенням, апеляційним судом відхиляються як такі, що спростовуються встановленими обставинами справи та власними поясненнями сторін під час судового розгляду. Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не вирішив спір в добровільному порядку незважаючи на звернення та спроби позивача залагодити суперечності мирним шляхом та в позасудовому порядку, хоча і мав усі можливості передати ключі від вхідних дверей. Вказані обставини стверджуються поясненнями сторін, в тому числі, самого відповідача, у судовому засіданні 20.09.2023 року про наявність конфліктної ситуації з приводу користування цим житлом.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд враховує положення статті 41 Конституції України, якою передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дупака Валентина Германовича залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 січня 2024 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 травня 2024 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Хилевич С. В.