ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 травня 2024 року

м. Харків

справа № 2-177/2007

провадження № 22-ц/818/1845/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Дергачівська міська рада Харківської області,

апелянт - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дергачівської міської ради Харківської області про встановлення права власності на самовільно збудовані будівліза апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року, постановлене під головуванням судді Жорняк О. М., -

в с т а н о в и в :

У липні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дергачівської міської ради Харківської області про визнання права власності на самовільно збудовані будівлі та просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок літ. «Б-1» з верандою літ. «б» та верандою літ. «б2», тамбуром. літ. «б'», сараї літ. «Д», літ. «Г», зливну яму літ. «Ж», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. «Б-1» з верандою літ. «б» та з верандою літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараї літ. «Д», літ. «Г», зливну яму літ. «Ж», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У лютому 2022 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , як особа, яка не брала участі у справі,але вважає, що рішенням суду порушено його права та обов`язки, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що ОСОБА_1 є його братом, а домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належало їхній матері, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилася спадщина на вказане домоволодіння. На час смерті їх матері на території домоволодіння були збудовані два будинки: літ. «А-1» та літ. «Б-1». Вказує, що після смерті матері він прийняв спадщину в порядку ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року шляхом вступу у фактичне володіння житловим будинком літ. «А-1», в якому проживав з народження та проживає до цього часу. Йому не відомо, чи прийняв спадщину після смерті матері брат ОСОБА_1 , який мешкав на той час за іншою адресою. Посилається на те, що ним розпочата процедура оформлення спадщини після смерті матері. Вказує, що суд не врахував, що до цього часу земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не сформована згідно вимог Земельного кодексу України та не передана у власність. Зазначає, що суд першої інстанції не залучив його до участі у справі. Вважає, що за вказаних обставин суд не мав права задовольняти позов ОСОБА_1 .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Виходячи зі змісту положень даної статті, особи, які не брали участі у розгляді справи, але звертаються з апеляційною скаргою, оскільки вважають, що суд вирішив питання про їх права та обв`язки, повинні довести, а апеляційний суд повинен з`ясувати наявність правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Стаття 367 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до Дергачівської міської ради Харківської області, суд першої інстанції виходив з того, що матері позивача - ОСОБА_3 , яка померла у 1990 році, належало домоволодіння АДРЕСА_1 . Позивач після смерті матері самовільно без оформлення технічної документації побудував на вищевказаній земельній ділянці спірні будівлі.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рідними братами, а їх матір`ю була ОСОБА_3

Домоволодіння АДРЕСА_1 , належало ОСОБА_3 на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 08 лютого 1980 року.

06 лютого 1982 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб (актовий запис №19) та змінила прізвище на « ОСОБА_3 », що підтверджується копією витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 20 січня 2022 року (а.с. 38).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 39).

Позивач вказував про те, що після смерті матері він на вказаній вище присадибній земельній ділянці самовільно без оформлення технічної документації побудував жилий будинок літ. «Б-1», розміром 8,60x6,45 м,з верандою літ. «б», розміром 2,70x3,60 м, та верандою літ «б2», розміром 4,60x2,90 м, тамбуром літ. «б'», розміром 2,40x1,40 м, загальною площею 59,50 кв. м, житловою площею 30,90 кв. м, з порушенням норм планування та забудови. Крім того, він самовільно побудував сарай літ. «Д», розміром 4,0x3,0 м, сарай літ. «Г», розміром 4.0x2,0, зливну яму літ. «Ж».

Згідно з висновком комунального підприємства «Архітектурне бюро Дергачівського району» Дергачівській міській раді було запропоновано розглянути питання про закріплення меж присадибної ділянки за позивачем, як фактичним користувачем.

Рішенням II сесії V скликання Дергачівської міської ради від 09 червня 2006 року № 24, винесеного за заявою ОСОБА_1 , закріплено земельну ділянку по фактичному користуванню, загальною площею 0,1200 га: з них - 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,02 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 (а.с. 5).

28 січня 2022 року ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_3 (а.с. 48).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року постанову Полтавського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд суду апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23 жовтня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року.

Постановою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 жовтня 2023 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Крім того під час неодноразового перегляду даної справи судами апеляційної та касаційної інстанцій було встановлено, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2008 року у справі № 2-1541/2008 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. «Б-1» із верандою літ. «б», верандою літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараями літ. «Д», літ. «Г», зливною ямою літ. «Ж», огорожею, що зазначені в рішенні Дергачівського районного суду від 26 жовтня 2007 року (справа № 2-177/2007) як самостійно визнані будівлі, що становлять 9/10 частки садиби, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 2-1541/2008 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2008 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 16 грудня 2022 року у справі № 2-1541/2008 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 залишено без задоволення. Постанову Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року залишено без змін (провадження № 61-10003св22).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що домоволодіння АДРЕСА_1 належало його матері - ОСОБА_3 на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 08 лютого 1980 року. Його мати - ОСОБА_3 померла у 1990 році. Після смерті матері він на вищевказаній присадибній земельній ділянці самовільно без оформлення технічної документації побудував жилий будинок літ. «Б-1», розміром 8,60x6,45 м, з верандою літ. «б», розміром 2,70x3,60 м, та верандою літ «б2», розміром 4,60x2,90 м, тамбуром літ. «б'», розміром 2,40x1,40 м, загальною площею 59,50 кв. м, житловою площею 30,90 кв. м. Крім того, він самовільно побудував сарай літ. «Д», розміром 4,0x3,0м, сарай літ. «Г», розміром 4.0x2,0, зливну яму літ. «Ж». Згідно з висновком комунального підприємства «Архітектурне бюро Дергачівського району» Дергачівській міській раді було запропоновано розглянути питання про закріплення меж присадибної ділянки за ним, як фактичним землекористувачем. 09 червня 2006 року рішення II сесією V скликання Дергачівської міської ради № 24 за його заявою закріплено земельну ділянку, загальною площею 0,1200 га, на якій розташовані зазначені вище самовільно збудовані будівлі по фактичному користуванню для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та для ведення особистого селянського господарства. Вважав, що за ним має бути визнано право власності на самовільно збудовані будівлі, які побудовані ним за власні кошти, власною працею, з дотриманням положень закону та у подальшому з отриманням земельної ділянки, на якій розташовано цей будинок. З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок літ. «Б-1» з верандою літ. «б» та верандою літ. «б2», тамбуром. літ. «б'», сараї літ. «Д», літ. «Г», зливну яму літ. «Ж», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин 2 та 3 ст.331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до ч.2 ст.5 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом ст.26 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст.31 цього закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;

6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст.331 ЦК.

Згідно із ч.1 ст.376 ЦК самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, тобто якщо:

1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети;

2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту;

3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч.1 ст.376 ЦК ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із ч.3 ст.376 ЦК право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК).

З контексту чч.3 та 4 ст.376 ЦК випливає, що ч.3 цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч.3 ст.376 ЦК дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий не є забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч.1 ст.376 ЦК, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 2.12.2015 у справі №1328цс15.

Статтею 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина 2). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 пункт "б").

Нормами статті 79-1 Земельного кодексу України вказано, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Отже, формування земельної ділянки здійснюється у випадку необхідності визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру, однак при цьому таке формування жодним чином не пов`язується з реалізацією повноважень власника землі щодо захисту свого права власності з використанням правового механізму, який визначений наведеними вище статтями Цивільного та Земельного кодексів України.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК Української РСР).

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша, друга статті 549 ЦК Української РСР).

Суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до Закону, має право й зобов`язаний визначати суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (пункт 50); від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 38).

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями частини 1 ст. 4, ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.

Залучення до участі у справі співвідповідачів, заміна неналежного відповідача можливі лише при розгляді справи у суді першої інстанції за клопотанням самого позивача (ст. 51 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення змісту статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Системний аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача у державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Вказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке зберіглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має керуватися положеннями статей 526 і 549 ЦК УРСР, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подання ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного перегляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не може залучати до участі в справі іншого чи додаткового відповідача, зміни у складі учасників процесу можуть мати місце на відповідній стадії процесу лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві, що відповідає приписам ст. 23-24, 43, 49-51, 55 ч. 1, 367, 368 ч. 1 ЦПК України.

Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на самовільно збудовані будівлі, ОСОБА_1 єдиним відповідачем зазначив Дергачівську міську раду Харківської області.

Разом з тим, станом на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 , яка була власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та протягом 6 місяців після її смерті, саме ОСОБА_2 фактично прийняв спадщину, оскільки проживав у спірному домоволодінні з народження і до теперішнього часу.

Проте позивач не залучив вказану особу до участі у справі в якості відповідача, не перевірив хто є власником спірного домоволодіння та користувачем земельної ділянки за адресою : АДРЕСА_1 , на якій розташований самочинно побудований будинок із надвірними будівлями, право власності на які просив визнати позивач.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2008 року у справі № 2-1541/2008 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. «Б-1» із верандою літ. «б», верандою літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараями літ. «Д», літ. «Г», зливною ямою літ. «Ж», огорожею, що зазначені в рішенні Дергачівського районного суду від 26 жовтня 2007 року (справа № 2-177/2007) як самостійно визнані будівлі, що становлять 9/10 частки садиби, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 2-1541/2008 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2008 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2022 року у справі № 2-1541/2008 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 залишено без задоволення. Постанову Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року залишено без змін (провадження № 61-10003св22).

28 січня 2022 року ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_3 , як такий, що фактично прийняв спадщину.

Факт мешкання та реєстрації ОСОБА_2 разом із ОСОБА_3 за адресою : АДРЕСА_1 , підтверджується копією паспорту та рішенням Виконавчого комітету Дергачівської селищної ради депутатів трудящих від 15.02.1966 року щодо впорядкування нумерації домоволодінь в смт Дергачі.

Із викладеного вбачається, що ОСОБА_1 був обізнаний про наявність спадкоємця після смерті матері ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .

Отже, вирішення позову ОСОБА_1 у даній справі по суті безпосередньо стосується прав, законних інтересів та обов`язків ОСОБА_2 , який вважає себе спадкоємцем та наполягає на тому, що має право на спірне майно, однак до участі у даній справі в якості відповідача (співвідповідача) залучений не був, відповідного клопотання позивачем заявлено не було.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц ) пункт 31.10), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 39).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 29.08.2019 у справі № 642/6181/16-ц).

При цьому процесуальний статус відповідача і третьої особи за своїм змістом, процесуальними правами та обов`язками є різними.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог без залучення до участі у справі апелянта - ОСОБА_2 в якості відповідача.

Оскільки позивачем позов пред`явлений до неналежного відповідача, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості самостійно залучати співвідповідача на стадії перегляду справи в апеляційному порядку, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити з мотивів незалучення до участі у справі належного відповідача.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів не вбачає підстав для закриття апеляційного провадження.

Рішення суду першої інстанції підлягає скасування з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Дергачівської міської ради Харківської області про встановлення право власності на самовільно збудовані будівлі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий : О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 23.05.2024 року.