Провадження № 2/712/211/24
Справа № 712/2907/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2024 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді ПИРОЖЕНКО С.А.

при секретарі КАПЛЯ А.С.

з участю прокурора СВЯТОКУМ О.С., ОСОБА_1

адвоката СЕНЕНКО К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Заступника керівника Черкаської окружної прокуратури ТРОЦЬКО Євгенія (адреса: м. Черкаси, вул. Б. Хмельницького 60), який діє в інтересах держави в особі Черкаської міської ради (адреса: м. Черкаси, вул. Б. Вишневецького 36) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ) про знесення самочинно збудованого нерухомого майна та демонтажу тимчасових споруд, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав,

В С Т А Н О В И В:

Заступник керівника Черкаської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Черкаської міської ради звернулася із позовом до відповідача про знесення самочинно збудованого нерухомого майна та демонтажу тимчасових споруд, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, посилаючись на те, що 30.07.2021 до Черкаської окружної прокуратури надійшло звернення директора приватного підприємства «Добробуд-Черкаси» щодо можливих протиправних дій державного реєстратора Черкаського міського управління юстиції під час проведення реєстрації права власності на майно, зокрема торгівельного павільйону, що належить ОСОБА_3 та розташований між ТРЦ «Любава» та будівельним майданчиком по АДРЕСА_2 .

Згідно відповіді виконавчого комітету Черкаської міської ради від 05.10.2021 встановлено, що за оперативними даними департаменту фінансової політики за ОСОБА_3 обліковується земельна ділянка по АДРЕСА_2 на підставі угоди про відшкодування власнику заподіяних збитків від 27.12.2005 № 184, за яким заборгованість відсутня.

Відповідно до пункту 1 зазначеної угоди про відшкодування власнику заподіяних збитків, землекористувач ОСОБА_3 з 15.03.2002 використовує земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 з порушенням вимог ст.ст. 125, 206 Земельного кодексу України, чим завдає збитків землевласнику - Черкаській міській раді, та він зобов`язується відшкодувати вказані збитки протягом 2005-2006 років.

Разом з тим рішенням Черкаської міської ради № 2-784 від 05.07.2007 ОСОБА_3 за його заявою надано земельну ділянку площею 40,5 кв.м по АДРЕСА_2 в оренду строком на 1 рік без права продовження та передачі її в суборенду, під існуючий торгівельний павільйон з продажу продовольчих товарів. Проте згідно даних департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради, між Черкаською міською радою та ОСОБА_3 договір оренди землі на підставі вищезазначеного рішення не укладався.

В ході проведення досудового розслідування вилучено оригінал реєстраційної справи на громадський будинок - торгівельний кіоск А-1, загальною площею 30,2 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) в Управлінні з питань державної реєстрації Черкаської міської ради, який зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності № 47448296 від 12.11.2015.

Рішення про державну реєстрацію права не нерухоме майно прийнято державним реєстратором Черкаського міського управління юстиції Великою О.В. від 12.11.2015 за № 26067742

Вивченням вилучених копій документів встановлено, що ОСОБА_3 під час оформлення права власності на нерухоме майно на розгляд державному реєстратору надавалась документація на земельну ділянку площею 41 кв. м, розташовану по АДРЕСА_2 , серед якої містилась копія договору оренди землі від 18.10.2007 № б/н, укладеного між ОСОБА_3 та Черкаською міською радою в особі її секретаря ОСОБА_4 . Строк дії оренди, зазначений у вказаному договорі, становить 49 років. Також в даному договорі міститься копія відтиску печатки Черкаської міської ради, на якій зазначено невірний код ЄДРПОУ - 25212543.

Згідно відповіді виконавчого комітету Черкаської міської ради від 14.01.2022 отримано зразки відтисків печаток, які використовувались міською радою, на яких зазначено справжній код ЄДРПОУ - 25212542.

Разом з тим, показаннями свідка ОСОБА_4 встановлено, що підпис у копії договору оренди землі від 18.10.2007 № б/н ймовірно виконаний не ним.

Також згідно листів Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області від 29.10.2021 та відділу № 1 управління у Черкаському районі Держгеокадастру в Черкаській області від 02.11.2021 встановлено, що відповідно відомостей з Книг реєстрації записів про державну реєстрацію актів про право власності на земельну ділянку та на право постійного користування, договорів оренди на земельні ділянки, договір оренди між ОСОБА_3 та Черкаською міською радою на земельну ділянку по АДРЕСА_2 не реєструвався. Також запис про реєстрацію договору оренди в книзі реєстрації за № 2 від 10.11.2007 відсутній.

Окрім того в матеріалах реєстраційної справи на вказаний об`єкт нерухомості міститься копія наказу № 1048-а від 07.05.2015 департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради, яким присвоєно нежитловій будівлі (громадський будинок - А-1) загальною площею 30,2 кв.м адресу: АДРЕСА_3 , як окремому об`єкту нерухомості.

Разом з тим, згідно відповіді департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради від 20.12.2021 встановлено, що вказаним департаментом наказ № 1048-а від 07.05.2015 щодо присвоєння адреси нежитловій будівлі за вказаною адресою не видавався.

Також показаннями свідка ОСОБА_5 , який працює на посаді директора департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради встановлено, що наказ № 1048-а від 07.05.2015 ним не підписувався.

Окрім того, згідно відповідей виконавчого комітету Черкаської міської ради від 18.08.2021 та 25.01.2023 встановлено, що рішенням Черкаської міської ради № 2-623 від 13.05.2016 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 від 21.03.2016 про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок, у тому числі земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 , під існуючий на ній торгівельний павільйон

Таким чином, документи на підтвердження реєстрації права власності чи оренди за ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку відсутні. Також відсутні будь-які документи на підтвердження надання Черкаською міською радою дозволу щодо використання спірної земельної ділянки, будь-які угоди щодо такого використання не укладалися. Отже, законні правові підстави зайняття зазначеної земельної ділянки відсутні.

Вважає, що вказаний об`єкт збудований за відсутності будь-яких дозвільних документів та не підлягає перебудові, земельна для його будівництва не виділялася, тому за змістом положень частин 1, 2, 4 статті 376, статті 391 ЦК України, статті 152 ЗК України, єдиним способом захисту передбачено саме знесення самочинно збудованого майна.

З відповіді Державної інспекції архітектури та містобудування України від 08.02.2023 № 907/05/13-22 вбачається, що згідно з даними Єдиного реєстру отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, відмов у реєстрації таких декларацій та у видачі таких дозволів і сертифікатів, інформація про реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації ДЦ 0 від 05.12.2012 будівництво нежитлової будівлі, відсутня.

Державним реєстратором не були виконані вимоги щодо перевірки зазначених документів, а тому вважає, що прийняте ним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації за ОСОБА_3 торгівельного павільйону, розташованого за адресою: м. Черкаси, бульвар Шевченка, на підставі фіктивних документів, інформація про які відсутня у наведеному реєстрі документів.

Враховуючи, що в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів відсутня інформація про реєстрацію декларації та готовність об`єкта до експлуатації зареєстрована Державною архітектурно-будівельною інспекцією у Черкаській області від 16.11.2011 № 189, тобто відомості, що містяться у цій декларації не відповідають дійсності, а також те, що реєстратором не перевірено достовірність відомостей, вказаних у декларації, дії останнього є протиправними.

Таким чином, державним реєстратором при внесенні запису до Державного реєстру речових прав та прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, порушено вимоги пунктів 2, 3 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункт 10-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Крім цього, зазначає. що надання адреси об`єктам у місті Черкаси відноситься до повноважень міської ради відповідно до вимог статті 40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

При реєстрації права власності на нерухоме майно ОСОБА_3 надано копію наказу № 1048-а від 07.05.2015 Департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради

Водночас, встановлено, що зазначений наказ департаментом архітектури не приймався.

Також встановлено, що Черкаською міською радою рішення про передачу земельної ділянки в оренду ні до реєстрації права власності на торгівельний павільйон ні після не приймалося, питання надання дозволу на розробку технічної документації та затвердження технічної документації на земельну ділянку не вирішувалося, вказана земельна ділянка не виділялась та не надавалась у користування.

Крім того, відповідно до пункту 41 Порядку, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна в обов`язковому порядку подається документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Як встановлено, наказ № 1048-а від 07.05.2015 Департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради «Про присвоєння адреси» не приймався.

Враховуючи, що ОСОБА_6 подано документи для реєстрації права власності на нерухоме майно, під яке не було виділено земельну ділянку, таке майно не могло бути зареєстровано, оскільки повинно вважатися самочинним будівництвом.

Враховуючи зазначені вимоги Закону, а також те, що ОСОБА_3 при реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, подано недостовірні документи про присвоєння адреси, наявність права користування земельною ділянкою, а також реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, це слід розцінювати як відсутність належних документів та у останнього не виникло право власності на нерухоме майно, а тому рішення державного реєстратора підлягає скасуванню.

За таких обставин, факт незаконної державної реєстрації права власності на нерухоме майно, безпосередньо впливає на обсяг прав та обов`язків та зачіпає інтереси Черкаської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій це майно розташоване.

У зв`язку з цим, просить усунути перешкоди територіальній громаді міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_3 знести самочинно збудоване нерухоме майно - громадський будинок літера «А-1» торгівельний кіоск площею 38,6 кв. м., який знаходиться на АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01, номер запису про право власності 12009861); усунути перешкоди територіальній громаді міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою визнавши незаконним та скасувавши рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, площею 38,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 ) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01, номер запису про право власності 12009861).

Ухвалою від 08 травня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

17 липня 2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 13 жовтня 2023 року задоволено клопотання відповідача та вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження з призначенням по справі підготовчого судового засідання.

24 жовтня 2023 року позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 25 січня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

14 березня 2024 року позивачем подано письмові пояснення щодо позову.

21 березня 2024 року відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив.

18 квітня 2024 року відповідачем подано письмові пояснення щодо позову.

Прокурор та представник Черкаської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Адвокат відповідача Сененко К.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у їх задоволенні відмовити та застосувати до них строк позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення сторін, думку прокурора, адвоката, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та земельного законодавства.

В судовому засіданні встановлено, що 30.07.2021 до Черкаської окружної прокуратури надійшло звернення директора приватного підприємства «Добробуд-Черкаси» щодо можливих протиправних дій державного реєстратора Черкаського міського управління юстиції під час проведення реєстрації права власності на майно, зокрема торгівельного павільйону, що належить ОСОБА_3 та розташований між ТРЦ «Любава» та будівельним майданчиком по АДРЕСА_2 .

Згідно відповіді виконавчого комітету Черкаської міської ради від 05.10.2021 встановлено, що за оперативними даними департаменту фінансової політики за ОСОБА_3 обліковується земельна ділянка по АДРЕСА_2 на підставі угоди про відшкодування власнику заподіяних збитків від 27.12.2005 № 184, за яким заборгованість відсутня.

Відповідно до пункту 1 зазначеної угоди про відшкодування власнику заподіяних збитків, землекористувач ОСОБА_3 з 15.03.2002 використовує земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 з порушенням вимог ст.ст. 125, 206 Земельного кодексу України, чим завдає збитків землевласнику - Черкаській міській раді, та він зобов`язується відшкодувати вказані збитки протягом 2005-2006 років.

Разом з тим рішенням Черкаської міської ради № 2-784 від 05.07.2007 ОСОБА_3 за його заявою надано земельну ділянку площею 40,5 кв.м по АДРЕСА_2 в оренду строком на 1 рік без права продовження та передачі її в суборенду, під існуючий торгівельний павільйон з продажу продовольчих товарів. Проте згідно даних департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради, між Черкаською міською радою та ОСОБА_3 договір оренди землі на підставі вищезазначеного рішення не укладався.

В ході проведення досудового розслідування вилучено оригінал реєстраційної справи на громадський будинок - торгівельний кіоск А-1, загальною площею 30,2 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) в Управлінні з питань державної реєстрації Черкаської міської ради, який зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності № 47448296 від 12.11.2015.

Рішення про державну реєстрацію права не нерухоме майно прийнято державним реєстратором Черкаського міського управління юстиції Великою О.В. від 12.11.2015 за № 26067742

Заступник керівника Черкаської окружної прокуратури у поданому до суду позові вказує, що вивченням вилучених копій документів встановлено, що ОСОБА_3 під час оформлення права власності на нерухоме майно на розгляд державному реєстратору надавалась документація на земельну ділянку площею 41 кв. м, розташовану по АДРЕСА_2 , серед якої містилась копія договору оренди землі від 18.10.2007 № б/н, укладеного між ОСОБА_3 та Черкаською міською радою в особі її секретаря ОСОБА_4 . Строк дії оренди, зазначений у вказаному договорі, становить 49 років. Також в даному договорі міститься копія відтиску печатки Черкаської міської ради, на якій зазначено невірний код ЄДРПОУ - 25212543.

Згідно відповіді виконавчого комітету Черкаської міської ради від 14.01.2022 отримано зразки відтисків печаток, які використовувались міською радою, на яких зазначено справжній код ЄДРПОУ - 25212542.

Разом з тим, показаннями свідка ОСОБА_4 встановлено, що підпис у копії договору оренди землі від 18.10.2007 № б/н ймовірно виконаний не ним.

Також згідно листів Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області від 29.10.2021 та відділу № 1 управління у Черкаському районі Держгеокадастру в Черкаській області від 02.11.2021 встановлено, що відповідно відомостей з Книг реєстрації записів про державну реєстрацію актів про право власності на земельну ділянку та на право постійного користування, договорів оренди на земельні ділянки, договір оренди між ОСОБА_3 та Черкаською міською радою на земельну ділянку по АДРЕСА_2 не реєструвався. Також запис про реєстрацію договору оренди в книзі реєстрації за № 2 від 10.11.2007 відсутній.

Окрім того в матеріалах реєстраційної справи на вказаний об`єкт нерухомості міститься копія наказу № 1048-а від 07.05.2015 департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради, яким присвоєно нежитловій будівлі (громадський будинок - А-1) загальною площею 30,2 кв.м адресу: АДРЕСА_3 , як окремому об`єкту нерухомості.

Разом з тим, згідно відповіді департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради від 20.12.2021 встановлено, що вказаним департаментом наказ № 1048-а від 07.05.2015 щодо присвоєння адреси нежитловій будівлі за вказаною адресою не видавався.

Також показаннями свідка ОСОБА_5 , який працює на посаді директора департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради встановлено, що наказ № 1048-а від 07.05.2015 ним не підписувався.

Окрім того, згідно відповідей виконавчого комітету Черкаської міської ради від 18.08.2021 та 25.01.2023 встановлено, що рішенням Черкаської міської ради № 2-623 від 13.05.2016 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 від 21.03.2016 про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок, у тому числі земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 , під існуючий на ній торгівельний павільйон

Таким чином, позивач звертаючись до суду, вказує, що документи на підтвердження реєстрації права власності чи оренди за ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку відсутні. Також відсутні будь-які документи на підтвердження надання Черкаською міською радою дозволу щодо використання спірної земельної ділянки, будь-які угоди щодо такого використання не укладалися. Отже, законні правові підстави зайняття зазначеної земельної ділянки відсутні.

Вважає, що вказаний об`єкт збудований за відсутності будь-яких дозвільних документів та не підлягає перебудові, земельна для його будівництва не виділялася, тому за змістом положень частин 1, 2, 4 статті 376, статті 391 ЦК України, статті 152 ЗК України, єдиним способом захисту передбачено саме знесення самочинно збудованого майна.

Окрім цього, позивач також вказує, що державним реєстратором не були виконані вимоги щодо перевірки зазначених документів, а тому вважає, що прийняте ним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації за ОСОБА_3 торгівельного павільйону, розташованого за адресою: м. Черкаси, бульвар Шевченка, на підставі фіктивних документів, інформація про які відсутня у наведеному реєстрі документів.

Враховуючи, що в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів відсутня інформація про реєстрацію декларації та готовність об`єкта до експлуатації зареєстрована Державною архітектурно-будівельною інспекцією у Черкаській області від 16.11.2011 № 189, тобто відомості, що містяться у цій декларації не відповідають дійсності, а також те, що реєстратором не перевірено достовірність відомостей, вказаних у декларації, дії останнього є протиправними.

Таким чином, державним реєстратором при внесенні запису до Державного реєстру речових прав та прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, порушено вимоги пунктів 2, 3 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункт 10-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Крім цього, зазначає. що надання адреси об`єктам у місті Черкаси відноситься до повноважень міської ради відповідно до вимог статті 40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

При реєстрації права власності на нерухоме майно ОСОБА_3 надано копію наказу № 1048-а від 07.05.2015 Департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради

Водночас, встановлено, що зазначений наказ департаментом архітектури не приймався.

Також встановлено, що Черкаською міською радою рішення про передачу земельної ділянки в оренду ні до реєстрації права власності на торгівельний павільйон ні після не приймалося, питання надання дозволу на розробку технічної документації та затвердження технічної документації на земельну ділянку не вирішувалося, вказана земельна ділянка не виділялась та не надавалась у користування.

Крім того, відповідно до пункту 41 Порядку, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна в обов`язковому порядку подається документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Як встановлено, наказ № 1048-а від 07.05.2015 Департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради «Про присвоєння адреси» не приймався.

Враховуючи, що ОСОБА_6 подано документи для реєстрації права власності на нерухоме майно, під яке не було виділено земельну ділянку, таке майно не могло бути зареєстровано, оскільки повинно вважатися самочинним будівництвом.

Зазначає, що ОСОБА_3 при реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, подано недостовірні документи про присвоєння адреси, наявність права користування земельною ділянкою, а також реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, це слід розцінювати як відсутність належних документів та у останнього не виникло право власності на нерухоме майно, а тому рішення державного реєстратора підлягає скасуванню.

За таких обставин, факт незаконної державної реєстрації права власності на нерухоме майно, безпосередньо впливає на обсяг прав та обов`язків та зачіпає інтереси Черкаської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій це майно розташоване.

У зв`язку з цим, просить усунути перешкоди територіальній громаді міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_3 знести самочинно збудоване нерухоме майно - громадський будинок літера «А-1» торгівельний кіоск площею 38,6 кв. м., який знаходиться на АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01, номер запису про право власності 12009861); усунути перешкоди територіальній громаді міста Черкаси в особі Черкаської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою визнавши незаконним та скасувавши рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, площею 38,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 ) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01, номер запису про право власності 12009861).

Відповідач з поданим позовом не погодився та у відзиві на позовну заяву, зокрема, вказав, що згідно Договору від 15 березня 2002 року він отримав від ОСОБА_7 в дар металевий торговий кіоск, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 50,0 (п`ятдесят) кв.м., яка надана рішенням міськвиконкому від 20.07.1999 року № 586 пункт 1.2. в оренду малому підприємству Фірмі «Чумгак», засновником якої є ОСОБА_7 та торгівельне обладнання, а саме: торгівельні меблі; холодильне обладнання в кількості 5 (п`ять) одиниць, що знаходиться на площах зазначеного торгівельного кіоску за адресою: АДРЕСА_2 .

Громадський будинок «А-1» торгівельний кіоск, який знаходиться на АДРЕСА_3 належить ОСОБА_3 на праві власності, що підтверджується: Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12.11.2015, зареєстроване Черкаським міським управлінням юстиції Черкаської області, індексний номер: 47448296; Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.11.2015, індексний номер витягу: 47449268, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 10229861; Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.08.2021, індексний номер витягу: 272227324, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Згідно рішення Черкаської міської ради № 2-784 від 05.07.2007 «Про надання приватному підприємцю ОСОБА_3 земельної ділянки в оренду по АДРЕСА_3 » йому надано земельну ділянку по АДРЕСА_2 в оренду строком на 1 рік без права продовження та передачі її в суборенду, під існуючий торгівельний павільйон з продажу продовольчих товарів.

Крім того, згідно Висновку управління містобудування та архітектури міськвиконкому проект відведення земельної ділянки приватному підприємцю ОСОБА_3 погоджено та надано земельну ділянку по АДРЕСА_3 під існуючий торговий павільйон по продажу продовольчих товарів в оренду терміном до 10 років.

Згідно Постанови Соснівського районного суду м.Черкаси від 18.11.2016 у адміністративній справі № 712/8359/16-а за позовом ОСОБА_3 до Черкаської міської ради, суд визнав протиправним та скасував рішення Черкаської міської ради від 13.05.2016 за № 2-622, 2-623 від 13.05.2016 «Про відмову гр. ОСОБА_3 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Отже, вказане підтверджує, що ОСОБА_3 неодноразово звертався до Черкаської міської ради із заявами з метою укладення договору оренди земельної ділянки, намагався отримати дозволи на розроблення документації із землеустрою, а у зв`язку із відмовою Черкаської міської ради звертався до суду за захистом своїх прав щодо спірної ділянки.

Тобто Черкаська міська рада знала про те, що на спірній ділянці розташований торгівельний павільйон з продажу продовольчих товарів, а отже знала про цільове використання зазначеної ділянки, але після спливу 1 року (з моменту винесення рішення від 05.07.2007) не уклала нового договору оренди земельної ділянки та не заявила про протиправне користування та розпорядження нею.

Відповідач зазначає, що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування, а також відповідні інспекції Держархбудконтролю з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування (у разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень).

Починаючи з 05.07.2007 і до цих пір ОСОБА_3 сплачує орендну плату на землю, що підтверджується податковою декларацією з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) та довідками з Департаменту фінансової політики Черкаської міської ради.

Вказує, що оскільки Черкаська міська рада регулярно отримувала кошти за оренду спірної ділянки, при цьому не заявляла про будь-які порушення стосовно неї, він правомірно розраховував на добросовісність та розумність у відносинах з Черкаською міською радою та не мав підстав сумніватися у правовому стані своєї земельної ділянки.

При цьому, припис про усунення порушень ОСОБА_3 не видавався, ніяких звернень зі сторони Черкаської міської ради стосовно усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою до нього не надходило.

Таким чином, юридичний факт, який полягає у бездіяльності дозвільного органу, стає передумовою для виникнення правовідносин, у яких суб`єкт господарювання може застосувати принцип мовчазної згоди.

Законом України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» передбачено принцип мовчазної згоди - принцип, згідно з яким суб`єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, за умови якщо суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, але у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено.

Механізм застосування принципу мовчазної згоди визначений частиною шостої статті 4-1 Закону, а саме: у разі якщо у встановлений законом строк суб`єкту господарювання не видано або не направлено документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі, то через десять робочих днів з дня закінчення встановленого строку для видачі або відмови у видачі документа дозвільного характеру суб`єкт господарювання має право провадити певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності. Копія заяви (опису прийнятих документів) з відміткою про дату їх прийняття є підтвердженням подачі заяви та документів державному адміністратору або дозвільному органу.

Диспозицією частини шостої статті 4-1 Закону передбачено, що у випадку невиконання дозвільним органом свого юридичного обов`язку (в установлений Законом строк видати документ дозвільного характеру або направити повідомлення про відмову у його видачі) тобто через свою бездіяльність, суб`єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру.

При цьому дії дозвільного органу, які пов`язані з несвоєчасним направленням суб`єкту господарювання рішення про відмову у видачі документу дозвільного характеру, не створюють для нього (суб`єкта) ніяких правових наслідків, оскільки виконання таких дій дозвільним органом здійснюється з порушенням умов, зазначених у диспозиції абзацу сьомого частини п`ятої статті 4-1 Закону.

За таких обставин дії дозвільного органу не потрапляють під визначення поняття "юридичний факт".

Враховуючи вищевикладене, право суб`єкта господарювання на застосування принципу мовчазної згоди не може бути змінене або припинене у зв`язку із направленням дозвільним органом рішення про відмову у видачі документа дозвільного характеру із порушенням строків, встановлених абзацом сьомим частини п`ятої статті 4-1 Закону.

Такий правовий висновок зробила колегія суддів ВАСУ в ухвалі від 12.12.2017 №К/800/33972/17.

Крім того, відповідач також зазначив, що в наданому позивачем Протоколі огляду місцевості чітко зазначено, що на спірній земельній ділянці знаходиться одноповерхова капітальна споруда, а саме магазин.

Під терміном «капітальна споруда» розуміється споруда, яка підпадає під визначення поняття "нерухоме майно", що міститься в ст. 181 ЦК, тобто, споруда, переміщення якої є неможливим без її знецінення та зміни її призначення.

Отже, позивач підтверджує факт того, що громадський будинок «А-1» торгівельний кіоск, який знаходиться на АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 10229861) є нерухомим майном, а не тимчасовою спорудою.

Таким чином, відповідач вважає позовні вимоги Черкаської окружної прокуратури, що діє в інтересах держави в особі Черкаської міської ради протиправними, незаконними та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки подані поза межами строку позовної давності.

Вирішуючи позов в межах заявлених позовних вимог та на підставі поданих до суду сторонами доказів, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання права користування особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (п. 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)), а також вказувала на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 5 ст. 11 ЦК України, яка регламентує підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною.

Положеннями частин 3,4 статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011р № 3038-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 3038-VI)) визначено, що розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Відповідно до частини 2 статті 28 Закону № 3038-VI, тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Відповідно до частини 2 статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» від 06.09.2005р. № 2804-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин далі - Закон № 2804-IV), до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить: забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях; організація місць відпочинку для населення; затвердження схем санітарного очищення населених пунктів та впровадження систем роздільного збирання побутових відходів; здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; визначення місць стоянок транспортних засобів та майданчиків для паркування на об`єктах благоустрою; визначення графіків роботи зовнішнього освітлення території; визначення на об`єктах благоустрою місць розміщення громадських вбиралень; залучення на договірних засадах коштів і матеріально-технічних ресурсів юридичних та фізичних осіб для здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; визначення обсягів пайової участі власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення в утриманні об`єктів благоустрою; визначення в установленому порядку розміру відшкодувань юридичними та фізичними особами за забруднення довкілля та інші екологічні збитки, спричинені порушенням законодавства у сфері благоустрою та охорони навколишнього природного середовища; інформування населення про здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; участь у проведенні щорічного всеукраїнського конкурсу «Населений пункт найкращого благоустрою і підтримки громадського порядку; видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених цим Законом.

Згідно п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-1V (далі - Закон №1952-1V) обов`язковій державній реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно.

Згідно ч. 1 ст. 21 Закону №1952-1V у Державному реєстрі прав на кожний об`єкт нерухомого майна, право власності на яке заявлено вперше або яке не було зареєстровано відповідно до цього Закону, за рішенням державного реєстратора прав про державну реєстрацію права власності відкривається розділ Державного реєстру прав.

Ч.1 ст.27 Закону №1952-1V передбачає, що дані до розділу Державного реєстру прав вносяться в разі прийняття рішення про державну реєстрацію прав.

Згідно ч. 1 ст. 28 Закону №1952-1V витяги з Державного реєстру прав, що містять відомості про встановлення, зміну чи припинення речових прав на нерухоме майно, надаються органами державної реєстрації власнику (власникам) нерухомого майна.

Відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч. 1); особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2); право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3); якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4); у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Верховний Суд раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у певним чином подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 23 грудня 2019 року (справа № 826/7710/16) виснував, що аналіз положень ЦК, Законів №№ 2807-ІV, 3038-VІ, Правил благоустрою, розроблених на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту, затверджених у даній справі рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051, дає підстави вважати, що Департамент наділений повноваженнями приймати рішення щодо демонтажу та надавати відповідні доручення виключно щодо об`єктів, які належать до тимчасових споруд у розумінні законодавства. Нерухоме майно, стосовно якого здійснена державна реєстрація права власності, набуває певного правового статусу і перебуває під захистом держави, яка офіційно визнала і підтвердила факт набуття речових прав на таке нерухоме майно, отже, закінчений будівництвом об`єкт, прийнятий в експлуатацію на підставі зареєстрованої органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про готовність об`єкта до експлуатації, поданої замовником, може бути примусово знесений в порядку, встановленому Законом № 3038-VI згідно з судовим рішенням, ухваленим за позовом визначеного цим Законом суб`єкта владних повноважень, однак, не підлягає демонтажу відповідно до Закону № 2807-IV і розроблених на його виконання Правил благоустрою.

Статтею 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

У відповідності до Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 14 грудня 2012 року № 1844/5 та який набув чинності з 01 січня 2013 року, реєстрацію права власності на нерухоме майно здійснюють державні реєстратори прав на нерухоме майно.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

В даному випадку, суд погоджується з позицією відповідача щодо того, що державний реєстратор здійснив оформлення права власності на нерухоме майно в порядку передбаченому законодавством України, не порушуючи встановлену процедуру, оскільки на момент проведення реєстраційних дій щодо реєстрації за ОСОБА_3 права власності на спірне нерухоме майно, були відсутні підстави, для відмови у проведення державної реєстрації.

Звертаючись до суду з даним позовом прокурор зазначив, що даний позов є негаторним. З даного приводу суд зазначає наступне.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 69)).

Верховний Суд у постанові від 13.01.2022 по справі №921/591/20 зауважив, що додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, фізичних осіб, які не є підприємцями, державних органів, органів місцевого самоврядування, осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, поданим відповідно до ГПК України, в межах заявлених ними вимог.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України).

Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Відповідно до статті 391 ЦК України, згідно з якою власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, тобто має право звернутись до суду з негаторним позовом.

У розумінні норм статті 391 ЦК України право власності може бути порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Як свідчить аналіз вказаних норм, позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Зміст негаторного позову становлять вимоги позивача (власника або іншої особи, уповноваженої законом, статутом чи договором) про усунення порушень, не пов`язаних з позбавленням права володіння.

Предметом негаторного позову є вимога власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Характерними ознаками негаторного позову є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі, а також протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Отже, умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має чітко та конкретно визначитися дії, які повинен здійснити відповідач щодо усунення порушень права власника (володільця).

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.07.2019 у справі №926/3881/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2022 у справі № 922/3166/20 зауважує, що негаторний позов розглядається у цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності (речовий позов, actio in rem). З цих причин він може бути пред`явлений лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник-позивач та правопорушник-відповідач не перебувають між собою у договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності.

Речове право захищається за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично - з необмеженого кола осіб) і не створює саме по собі зобов`язального правовідношення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, зокрема, встановлено, що позов власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов) відповідає способу захисту, визначеному у пункті 3 частини другої статті 16 ЦК України, - припинення дії, яка порушує право. Цей спосіб захисту пов`язаний зі вчиненням іншою особою незаконних дій, спрямованих на порушення права, належного особі.

Однієї з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин.

Натомість, якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не може бути заявлено, а право власника має захищатися за допомогою зобов`язально-правових способів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 922/3166/20).

Ураховуючи наведені правові позиції щодо застосування негаторного позову, виходячи з характеру спірних правовідносин сторін, встановлено, що рішення Черкаської міської ради від 05.07.2007 № 2-784 стало підставою для виникнення у ОСОБА_3 права на земельну ділянку під існуючий торговий павільйон по продажу продовольчих товарів, за основним цільовим призначенням земельну ділянку віднесено до земель житлової та громадської забудови, за функціональним використанням земельна ділянка віднесена до категорії земель комерційного використання та на підставі зазначеного рішення між Черкаською міською радою, як органом, що представляє територіальну громаду міста Черкаси та ОСОБА_3 укладений договір земельної ділянки, тобто між сторонами виникли договірні відносини з оренди земельної ділянки.

Отже, спір у цій справі виник в межах спору про право користування земельною ділянкою, у якому територіальна громада міста Черкаси (цивільні права та обов`язки якої здійснює Черкаська міська рада) є учасником зобов`язальних відносин та стороною спору.

Відтак, наявність зобов`язальних відносин у цьому спорі між Черкаською міською радою, що в силу закону здійснює цивільні права та обов`язки територіальної громади міста Черкаси, та ОСОБА_3 унеможливлює пред`явлення негаторного позову.

Аналогічна правова позиція викладена у Рішенні Господарського суду м. Києва від 09.02.2023 по справі 910/10049/22.

Окрім того, у цьому випадку відсутня така характерна ознака негаторного позову як протиправне вчинення ОСОБА_3 перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном, оскільки ОСОБА_3 було дотримано встановленого законом порядку погодження проєкту землеустрою відповідними органами, а сам проєкт відведення затверджено рішенням Черкаської міської ради № 2-784 від 05.07.2007.

Стаття 16 Цивільного кодексу України, як і інші закони, передбачає значну кількість способів захисту. Але це не означає, що позивач може зажадати та вимагати застосування судом їх усіх чи кількох із них одночасно, або застосування будь-якого способу захисту за своїм вибором. Кожен із способів захисту спрямований на досягнення певного правового результату, притаманного лише йому. Тому конкуренції способів захисту законодавчо не передбачено.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що зазвичай суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункти 5.5, 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, - це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).

При цьому зазвичай належний і ефективний спосіб захисту - саме той, який спрямований на саме ті правові наслідки, які захищають право.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Враховуючи вищенаведене, обраний заступником керівника Черкаської окружної прокуратури у позовній заяві спосіб захисту прав є неефективним та не може призвести до належного поновлення прав держави в особі позивача. Отже, вказана обставина є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Щодо заявленої відповідачем вимоги про застосування до позовних вимог строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду № 6-1852цс16 від 12.04.2017 року.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14). Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обчислення позовної давності в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У такому випадку дата прокурорської перевірки не має значення для визначення початку перебігу позовної давності.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 357/9328/15-ц (провадження № 14-460цс18).

Оскільки право власності держави на спірну земельну ділянку було порушено в момент закінчення договору оренди, а не в момент укладення наступного правочину з відчуження земельної ділянки, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли Черкаська міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, оскільки Черкаській міській раді стало відомо про порушення її прав з 05.07.2008, з моменту сплину 1 року з дня винесення Рішення «Про надання приватному підприємцю ОСОБА_3 земельної ділянки в оренду по бул. Шевченка, 208» від 05.07.2007, позовна давність за вимогою про знесення самочинно збудованого нерухомого майна та демонтажу тимчасових споруд, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав сплинула до звернення прокурора 08.05.2023 з позовом у цій цивільній справі до суду. Так, прокурором не доведено того факту, що він не міг дізнатися про порушення права власності Черкаської міської ради на спірну земельну ділянку в межах позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України.

Така ж правова позиція щодо початку перебігу позовної давності у схожих правовідносинах міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 травня 2018 року у справі № 911/3210/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17.

Отже, в даному випадку необхідно з`ясувати, коли саме Черкаська міська рада довідалася або могла довідатися про порушення свого права, тобто коли почався перебіг позовної давності, без установлення чого ухвалити законне й обґрунтоване рішення, зокрема, у вирішенні питання щодо застосування чи не застосування строку позовної давності неможливо.

Тому в даному випадку суд приходить до висновку, що Заступником керівника Черкаської окружної прокуратури обрано невірний спосіб захисту прав держави. А тому, вказана обставина є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, суд, на підставі ст. 141 ЦПК України, відмовляє позивачу в задоволенні вимог щодо відшкодування судових витрат.

Керуючись ст.ст.12,13,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 376, 391 ЦК України, ст. 120, 125, 152 ЗК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заступнику керівника Черкаської окружної прокуратури ТРОЦЬКО Євгенію, який діє в інтересах держави в особі Черкаської міської ради у задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Повний текст судового рішення складено 24 травня 2024 року.