Справа № 357/2297/23
Провадження № 4-с/357/32/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Нізовій А. Р.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 у місті Біла Церква Київської області скаргу ОСОБА_1 , особа, дії якої оскаржуються: Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Ніколаєнко Ігор Романович, заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на дії приватного виконавця,-

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2024 року скаржник ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із скаргою, в якій просить визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого органу Київської області Ніколаєнка Ігоря Романовича щодо звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 21.08.2024 року у виконавчому провадженні № 74997389; визнати протиправною та скасувати постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 21.08.2024 року у виконавчому провадженні № 74997389 в частині здійснення відрахувань із суми доходів боржника у відповідності до вимог чинного законодавства, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у розмірі 20 % доходів щомісяця до погашення загальної суми заборгованості за виконавчим провадженням, яка складає 30079 грн., що включає в себе основну винагороду приватного виконавця у розмірі 2689,0 грн. та витрати виконавчого провадження у розмірі 500,0 грн. В обґрунтування скарги посилається на те, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєнка Ігоря Романовича знаходиться виконавче провадження № 74997389 від 14.05.2024 року по виконанню виконавчого листа № 357/2297/23, виданого 08.04.2024 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»: - заборгованості за договором позики від 15 квітня 2021 року № у розмірі 4575,00 грн., з яких: 3000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 1575,00 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами; - заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 100830-4/2021 від 16 квітня 2021 року у розмірі 6640 грн., з яких: 4000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 2640,00 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами; - заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № /416986 від 28 квітня 2021 року у розмірі 8675,00 грн., з яких: 5000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 3675,00 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами; - заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № /675074 від 28 квітня 2021 року у розмірі 7000 грн., з яких: 4000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 3000,00 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. Крім того, згідно постанови про стягнення з боржника основної винагороди та постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 14.05.2024 року з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєнка Ігоря Романовича стягуються основна винагорода приватного виконавиця у розмірі 2689,00 грн. та витрати виконавчого провадження у розмірі 500,00 гривень. 14.05.2024 року приватний виконавцем виконавчого округу Київської області Ніколаєнком Ігорем Романовичем було винесено постанову про арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику. 21.08.2024 року приватним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні №74997389 в частині здійснення відрахувань із суми доходів боржника у відповідності до вимог чинного законодавства, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у розмірі 20% доходів щомісяця до погашення загальної суми заборгованості за виконавчим провадженням, яка складає 30079,00 грн. та витрати виконавчого провадження у розмірі 500,00 грн. Скаржник зазначає, що жодним чином не був повідомленим приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Ніколаєнком Ігорем Романовичем про відкриття виконавчого провадження № 74997389 від 14.05.2024 року, винесення постанови про арешт коштів від 14.05.2024 року, винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 21.08.2024 року, адже, копії цих постанов йому, як боржнику, не направлялися, що позбавило його можливості виконувати рішення суду в добровільному порядку. Вважає, що не направлення приватним виконавцем сторонам виконавчого провадження в установленому законом порядку постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим поштовим відправленням може бути підставою для визнання неправомірними таких дій (бездіяльності) виконавця та не дає права йому вчиняти виконавчі дії, в тому числі виносити постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи. Також скаржник зазначив, що у виконавчому провадженні № 74997389 від 14.05.2024 року була зазначена не адреса його фактичного місця проживання, а його місце реєстрації. Хоча, адреса його фактичного місця проживання була достеменно відомою Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», та приватному виконавцю Ніколаєнку Ігорю Романовичу. Відповідно, виконавчий документ № 74997389 від 14.05.2024 року виданий з порушенням вимог, встановлених Законом України «Про виконавче провадження», що робить його незаконним.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2024 року головуючим суддею по справі було визначено суддю Кошеля Б.І.

Ухвалою судді від 24 вересня 2024 року прийнято до розгляду та відкрити провадження за скаргою ОСОБА_1 , особа, дії якої оскаржуються: Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Ніколаєнко Ігор Романович на дії приватного виконавця. Витребувано у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєнко Ігоря Романовича належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження №74997389. Залучено до участі у розгляді справи в якості заінтересованої особи первісного стягувача по виконавчому провадженню № 74997389 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Призначити судовий розгляд скарги.

Судом 04.10.2024 року за вх.№51278 отримано від приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєнко Ігоря Романовича копії матеріалів виконавчого провадження №74997389, а також докази відправки постанови про відкриття виконавчого провадження (з ідентифікатором доступу) боржнику.

Від приватного виконавця Ніколаєнко Ігоря Романовича, через систему «Електронний Суд» надійшли заперечення щодо скарги, які були зареєстровані канцелярією суду 09.10.2024 року за вх.№ 52063, де зазначено, що приватний виконавець не погоджується із правовою оцінкою обставин наведених боржником, а також правових підстав такої скарги і просить відмовити у її задоволенні з огляду на таке. Виконавчий лист виданий 08.04.2024 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області на примусове виконання постанови Київського апеляційного суду від 21.02.2024 у справі №357/2297/23, яка постановлена за результатами розгляду апеляційної скарги боржника, ОСОБА_1 , на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2023 року, та у касаційному порядку оскаржена не була. Скаржник був достеменно обізнаний про зміст рішення суду першої інстанції та постанови Київського апеляційного суду від 21.02.2024 у справі №357/2297/23, зміст якої містить відомості про адресу Відповідача ОСОБА_1 , зазначену як останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 . Саме така адреса зазначена у виконавчому листі, як адреса місця проживання боржника. Виконавчий документ прийнятий до виконання приватним виконавцем за адресою, зазначеною у виконавчому документі, рішенні суду, на виконання якого він виданий та у заяві про відкриття виконавчого провадження, як місце проживання боржника: « АДРЕСА_1 », що за адміністративно-територіальним розподілом належить до виконавчого округу Київської області. Виконавчий документ видав Суд і приватний виконавець не може на власний розсуд вносити зміни за цим документом. Таким чином, ураховуючи той факт, що адреса зазначена у виконавчому документі як адреса місця проживання боржника є саме адресою його зареєстрованого місця проживання, про що ОСОБА_1 підтверджує у своїй скарзі, доводи останнього про те, що виконавчий документ виданий з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставними і не обґрунтованими. Також зазначив, що Закон України «Про виконавче провадження» прямо пов`язує початок примусового виконання рішення з моментом винесення постанови про відкриття виконавчого провадження і не містить жодних положень про добровільне виконання рішення боржником після початку його примусового виконання, оскільки добровільне виконання боржником рішення суду можливо виключно до моменту звернення стягувача із заявою про примусове виконання такого рішення в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», адже виконання рішення суду є безумовним конституційним обов`язком, а не правом боржника. Факт направлення приватним виконавцем на адресу боржника (зазначену у виконавчому документі), рекомендованим поштовим відправленням (у спосіб визначений статтею 28 Закону №1404-VIII), постанови від 14.05.2024 про відкриття виконавчого провадження №74997389 та інших постанов, прийнятих виконавцем 14.05.2024 року у даному виконавчому провадженні, підтверджено Списком згрупованих поштових відправлень Ф.103 «Рекомендовані листи» від 14.05.2024, відправлення №576 (п. 26 адресат ОСОБА_1 ). Між тим, боржником у якості додатків до скарги надано копії постанов приватного виконавця прийнятих у виконавчому провадженні №74997389. Зазначені копії виготовлені боржником за допомогою Автоматизованої системи виконавчого провадження (далі - АСВП), доступ до якої уявляється можливим виключно за наявності у боржника одночасно інформації про номер виконавчого провадження за АСВП та унікального Ідентифікатору для доступу, який зазначається виключно в копіях постанови про відкриття виконавчого провадження, які направляються стягувачу і боржнику, і за передачу якого третім особам сторони виконавчого провадження несуть відповідальність, установлену законом. Так, частиною першою статті 28 Закону №1404-VIII імперативно врегульовано, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Отже, беручи до уваги вимоги законодавства, направлення постанов (листів) рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу боржника, зазначену у виконавчому документі, є достатнім для того, щоб вважати таке повідомлення належним, оскільки отримання зазначеної поштової кореспонденції адресатом є проявом його волевиявлення та сумлінності, цілком залежить виключно від добросовісності отримувача та перебуває поза межами впливу і контролю відправника, у цьому випадку приватного виконавця, тоді як від добросовісності виконавця, як відправника, залежить виключно своєчасність її направлення. Таким чином, боржник ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про початок примусового виконання рішення (відкриття виконавчого провадження). Постанови від 14.05.2024 про відкриття виконавчого провадження №74997389, про стягнення з боржника основної винагороди та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у встановлений законом спосіб та строки Боржник не оскаржував. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника. Умови звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника встановлені статтею 68 Закону №1404-VIII, зокрема, відповідно приписів частини 1 зазначеної статті стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів/електронних грошей, що знаходяться на рахунках у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. 21.08.2024 на підставі отриманих відомостей на запит до ДПС України про місце роботи боржника, з метою забезпечення виконання вимог виконавчого документа приватним виконавцем відповідно до вимог статей 10, 68-70 Закону №1404-VIII, приватним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, копія якої була направлена для виконання за місцем роботи боржника до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД», для щомісячного відрахування із заробітної плати боржника у відповідності до чинного законодавства 20% до погашення загальної заборгованості у виконавчому провадженні №74997389. Приватний виконавець вважає, що вимоги скарги боржника визнати протиправною і скасувати постанову приватного виконавця від 21.08.2024 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні №74997389 не містять належного обґрунтування, а зводяться до намагання, на шкоду кредитору, уникнути виконання рішення суду яке набрало законної сили, а також, до незгоди боржника з діями виконавця, спрямованими на примусове виконання рішення суду.

Судом 17.10.2024 року за вх..№53624 отримано заяву про стягнення судових витрат, в якій представник Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєнка Ігоря Романовича адвокат Прибильський Віталій Генадійович просив стягнути із ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєнко Ігоря Романовича судові витрати по розгляду справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.

В судове засідання, учасники справи не з`явились, представників не направили, про дату судового розгляду скарги були завчасно повідомлені належним чином.

Судом 17.10.2024 року за вх..№53692 отримано заяву, в якій скаржник просив розгляд справи проводити у його відсутності, вимоги скарги підтримує та просить задовольнити її в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Враховуючи, що сторони належно повідомлені про час та місце розгляду справи, враховуючи строк розгляду справи, суд вважає за можливе розглядати скаргу у відсутності сторін за наявними матеріалами справи.

В зв`язку з тим, що сторони не з`явилися в судове засідання, згідно з ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи, як передбачено частиною першою статті 447 ЦПК України.

Судом встановлено, 14.05.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Ніколаєнко Ігорем Романовичем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 74997389 по виконанню виконавчого листа № 357/2297/23, виданого 08.04.2024 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»: - заборгованості за договором позики від 15 квітня 2021 року № у розмірі 4575,00 грн., з яких: 3000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 1575,00 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами; - заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 100830-4/2021 від 16 квітня 2021 року у розмірі 6640 грн., з яких: 4000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 2640,00 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами; - заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № /416986 від 28 квітня 2021 року у розмірі 8675,00 грн., з яких: 5000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 3675,00 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами; - заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № /675074 від 28 квітня 2021 року у розмірі 7000 грн., з яких: 4000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 3000,00 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Згідно постанови про стягнення з боржника основної винагороди та постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 14.05.2024 року з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєнка Ігоря Романовича стягуються основна винагорода приватного виконавиця у розмірі 2689,00 грн. та витрати виконавчого провадження у розмірі 500,00 гривень.

Також, 14.05.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Ніколаєнко Ігорем Романовичем в рамках виконавчого провадження №74997389 було винесено постанову про арешт коштів боржника.

Вказані вище постанови були направлені приватним виконавцем на адресу боржника (зазначену у виконавчому документі), рекомендованим поштовим відправленням, що підтверджується Списком згрупованих поштових відправлень Ф.103 «Рекомендовані листи» від 14.05.2024 року, відправлення №576.

21.08.2024 року приватним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні №74997389 в частині здійснення відрахувань із суми доходів боржника у відповідності до вимог чинного законодавства, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у розмірі 20% доходів щомісяця до погашення загальної суми заборгованості за виконавчим провадженням, яка складає 30079,00 грн., що включає в себе основну винагороду приватного виконавця та витрати виконавчого провадження.

Так, предметом скарги ОСОБА_1 є оцінка законності дій приватного виконавця щодо вчинення виконавчих дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Заявник ОСОБА_1 зазначає, що він жодним чином не був повідомленим приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Ніколаєнком Ігорем Романовичем про відкриття виконавчого провадження № 74997389 від 14.05.2024 року, винесення постанови про арешт коштів від 14.05.2024 року, винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 21.08.2024 року. Також зазначив, що у виконавчому провадженні № 74997389 від 14.05.2024 року була зазначена не адреса його фактичного місця проживання, а його місце реєстрації. Заявник вказує, що зазначене свідчить про обмеження його права на добровільне виконання рішення суду.

Згідно зі статтею 14 Конституції України та статтею 18 ЦПК України, судові рішенню що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органі місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а ; випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яки: надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконанню судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначені: у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідні до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням в тому числі таких засад, як: верховенства права, обов`язковості виконання рішень та законності (ч.1 ст.2 ЗУ «Про виконавче провадження»)

За положеннями п.1 ч.1 ст. 3 вказаного Закону відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 вказаного Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За змістом положень ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 вказаного Закону виконавець зобов`язаний розпочати примусове виконання рішення за наявності низки умов, зокрема якщо: рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, набрало законної сили; виконання рішення передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; не пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; виконавчий документ відповідає вимогам, передбаченим ст. 4 цього Закону; стягувач подав заяву про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Початком примусового виконання відповідного виконавчого документу є подання стягувачем відповідної заяви про примусове виконання рішення, що є наслідком відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення шляхом винесення постанови, в тому числі про стягнення основної винагороди із зазначенням відсотка суми, що підлягає стягненню (висновок викладений в постанові Верховного Суду від 04.08.2020 у справі №200/13920/19-а).

Згідно ч.2 ст. 24 ЗУ «Про виконавче провадження» приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокреса, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. (ч.ч. 1-2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Виконавчий документ видав суд і приватний виконавець не може на власний розсуд вносити зміни за цим документом (постанова Верховного Суду від 23.03.2020 у справі №806/2273/17 та постанова Верховного Суду від 08.07.2022 у справі №908/309/21).

Зі змісту частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» також вбачається, що передбачені цим Законом права виконавця (як державного, так і приватного), в тому числі щодо отримання всієї необхідної інформації, виникають у нього лише під час здійснення виконавчого провадження, тобто після відкриття виконавчого провадження (подібний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 08.07.2022 у справі № 908/309/21).

Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Виконавець не повинен пересвідчуватися в отриманні боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки це суперечить положенню частини першої статті 28 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно з якою копія постанови про відкриття виконавчого провадження направляється рекомендованим поштовим відправленням, та боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.(постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.09.2022 року у справі №203/4640/21)

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 ЗУ «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.

Стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів/електронних грошей, що знаходяться на рахунках у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. (ч. 1 ст. 68 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 7 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків. (ч.ч.1-2 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження»)

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження №74997389. Постанови від 14.05.2024 року про відкриття виконавчого провадження №74997389, про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у встановлений законом спосіб та строки боржник не оскаржував.

Доводи заявника про те, що виконавчий документ виданий з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» оскільки в ньому зазначена адреса його місця реєстрації, а не фактична адреса проживання, є безпідставними і не обґрунтованими, оскільки останній не повідомив виконавця про зміну місця свого проживання чи перебування.

Також суд зазначає, що Закон України «Про виконавче провадження» прямо пов`язує початок примусового виконання рішення з моментом винесення постанови про відкриття виконавчого провадження і не містить положень про добровільне виконання рішення боржником після початку його примусового виконання, оскільки добровільне виконання боржником рішення суду можливо виключно до моменту звернення стягувача із заявою про примусове виконання такого рішення в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Скаржником не наведено об`єктивного нормативно-правового обґрунтування щодо порушень Закону та не надано належних доказів щодо допущених процесуальних порушень з боку приватного виконавця під час прийняття рішення про звернення стягнення на заробітну плату боржника у спосіб і порядок, встановлений ст. 10, 68-70 Закону України «Про виконавче провадження», та прийняття відповідної постанови, не зазначено та не доведено до яких саме негативних наслідків для боржника призвели оскаржувані дії та рішення приватного виконавця.

Дослідивши матеріали справи, матеріали виконавчого провадження №74997389 суд вважає, що Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Ніколаєнко Ігор Романович діяв та приймав оскаржувані боржником рішення відповідно до закону та в межах його повноважень, у зв`язку з чим у суду відсутні підставі для задоволення скарги боржника.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, представник Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєнка Ігоря Романовича адвокат Прибильський Віталій Генадійович подав до суду заяву про стягнення судових витрат, в якій просив стягнути із ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєнко Ігоря Романовича судові витрати по розгляду справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.

Відповідно до ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

ВС зауважив, що у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Так, судові витрати понесені приватним виконавцем підтверджуються наявними в матеріалах справи наступними документами: договором про надання правничої допомоги № 20-10-23П від 20.10.2023 року; додатковою угодою №4/10 від 04.10.2024 року до договору про надання правничої допомоги № 20-10-23П від 20.10.2023 року; актом надання послуг №16/10 від 16.10.2024 року..

Отже, з вказаних вище документів вбачається, що приватний виконавець Ніколаєнко І.Р. отримав послуги в адвоката Прибильського В.Г., в рамках справи №357/2297/23 за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця на загальну суму в розмірі 15000 грн., які складаються з: правового аналізу скарги та усної консультації клієнта по результату аналізу скарги в розмірі 3000,00 грн. (витрачено 2,5 год.); аналіз судової практики для подачі заперечень на скаргу в розмірі 2400,00 грн. (витрачено 2 год.); формування правової позиції та підготовка заперечень на скаргу в розмірі 7800,00 грн. (витрачено 6,5 год.); підготовка заяви про стягнення судових витрат в розмірі 1800,00 грн. (витрачено 1,5 год.).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловлену у постановах від 27.06.2021 року у справі № 922/2495/20, від 25.06.2021 року у справі № 922/902/20, від 23.06.2021 року у справі № 910/2478/20, від 18.06.2021 року у справі № 905/411/17, від 15.06.2021 року у справі № 910/3419/20, від 01.06.2021 року у справі № 922/2385/20, від 21.03.2021 року у справі № 712/1720/19, Верховний Суд зазначив, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначені фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвокатом іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Отже, сума гонорару є фіксованою, а при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20).

Так, своїй постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 колегія суддів не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

В постанові Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 607/14338/19-ц зазначено, що матеріали справи не містять клопотання Особа_1 про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні.

Аналогічної позиції дотримується ВС КЦС у справі № 523/3904/19 від 09.02.2022 року.

У вищевказаній постанові Верховний Суд зазначив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони.

Отже, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Однак, суд враховує правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18, про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, врахувавши складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи.

Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).

У пункті 4.16 постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 Верховний Суд вказав, що висновки «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи».

За таких обставин, колегія суддів у справі № 922/2869/19 вказала, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчать про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до конкретної та послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо (постанова Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 808/1849/18).

У разі неспівмірності розміру витрат на правову допомогу суд самостійно визначає розмір судових витрат (постанова Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 160/6762/21).

ВП ВС в постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично здійснені, та оцінювати їх необхідність.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009, яке відповідно до ст. 1512 Конституції України є обов`язковим, остаточним і не може бути оскаржено, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначене, розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн. на думку суду не відповідає критеріям співмірності, реальності та розумності розміру, а отже є значно завищеним.

Суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15ц).

Суд, оцінюючи подані документи, якими позивач (представник) обґрунтовують фактичне понесення витрат на професійну правничу допомогу, дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу є завищеними та не співмірними зі складністю справи, витраченим часом адвоката та наданих з боку останнього послуг.

Отже, стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова КГС ВС від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17 та постанова Верховного Суду від 30.01.2023 № 910/7032/17).

Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд в постанові від 07.02.2022 у справі № 910/20792/20.

У додатковій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Таким чином, з врахуванням принципу співмірності, розумності, реальності судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг, суд вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат приватного виконавця на професійну правничу допомогу, які відшкодовуються за рахунок заявника до 10000,00 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 260-261, 447-452 Цивільного процесуального кодексу України, Законом України «Про виконавче провадження» , суд

П О С Т А Н О В И В :

Скаргу ОСОБА_1 , особа, дії якої оскаржуються: Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Ніколаєнко Ігор Романович, заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на дії приватного виконавця залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєнко Ігоря Романовича (07401, м. Бровари, вул. ШоломАлейхема, б. 63, прим. 6, РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційної інстанції безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Особи, які не були присутніми в судовому засіданні при оголошенні ухвали, мають право на її оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання.

Повний текст ухвали виготовлено 24.10.2024 року

Суддя Б. І. Кошель