Справа № 209/256/24
Провадження № 2/209/585/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Решетник Т.О.,

за участю секретаря судового засідання Рябухи Н.В.,

розглянувши в залі Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Панко Ганна Вікторівна, про визнання договору дарування частини квартири недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень відповідача.

24.01.2024 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Осипенко А.В. звернувся суду з вищезазначеним позовом, в якому просить суд:визнати недійним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 ), який укладений та нотаріально посвідчений 27 лютого 2010 року нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ланко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за №353. Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача послалася на те, що 24.10.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . 11.11.2003 року він зареєстрував право власності на вказану квартиру. Починаючи з 1995 року по 2010 рік він проживав разом із ОСОБА_3 , як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання відповідачка шляхом вмовляння та прохання, посилаючись на бажання створити сім`ю та зареєструвати шлюб, схилила його до укладення 27.02.2010 року договору дарування частини зазначеної квартири. Проте відповідачка ввела його в оману, після підписання договору дарування почала проживати окремо. Причиною його звернення до суду є те, що відповідачка та її співмешканець звернулись до нього із питанням виселення його з квартири, посилаючись на те, що вона також є співвласником вказаної квартири. Внаслідок таких дій відповідачки, він вирішив звернутись до суду.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28.02.2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 23.08.2024 року підготовче судове засідання у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду.

Заяви (клопотання) учасників справи.

12.04.2024 року відповідач подала письмові пояснення по справі в яких зазначила, що вона не визнає позовних вимог, оскільки позивач у 2009 році запропонував їй подарувати половину квартири, на що вона погодилась, так як з 1995 року вони проживали разом. З 2009 року з її заробітної плати стягували заборгованість за квартиру. ОСОБА_1 постійно пив та ображав її. У квартирі вона залишила все своє майно.

27.05.2024 року відповідач подала суду заяву, в якій зазначила, що вона 06.02.2016 року уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».

01.08.2024 року представник відповідача адвокат Дубова О.А. подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування відзиву зазначила, що з 1995 року до кінця осені 2010 року вони проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, без шлюбу. Проте, позивач приховав той факт, що під час фактичних шлюбних відносин, ще до покупки спірної квартири, він та відповідачка тривалий мешкали саме в квартирі по АДРЕСА_1 , яку орендували у власника квартири ОСОБА_4 . Коли власник вирішив продати вказану квартиру, позивач та відповідачка прийняли рішення про її купівлю, у зв`язку з чим 24 жовтня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири. Сам позивач визнає те, що на момент купівлі квартири, він з відповідачкою мешкав однією сім`єю, як чоловік та жінка, без шлюбу, тобто вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, а отже саме за рахунок спільних коштів подружжя була сплачена вартість квартири. Оскільки на момент купівлі квартири, воин не мали достатньої грошової суми для оплати вартості квартири, позивач, який на той час працював, оформив безпроцентну грошову позичку за місцем своєї роботи, і отримані у позичку кошти були передані продавцю квартири при укладенні договору купівлі-продажу. В подальшому, тривалий час із заробітної плати позивача утримувалася сума позички, також стягувалися аліменти на утримання дитини позивача від попереднього шлюбу, а в той час відповідачка, яка також працювала, за рахунок зароблених нею коштів утримувала їх з позивачем сім`ю. Позивач не надав жодного доказу, який би підтверджував, що на момент придбання спірної квартири, коли вони мешкали однією сім`єю, як чоловік та жінка, без шлюбу, він мав особисті грошові кошти, які витратив на оплату вартості квартири. Відповідачкою не заявляються зустрічні позовні вимоги про визнання квартири по АДРЕСА_1 спільною власністю їх з позивачем подружжя, оскільки сам позивач визнає те, що квартира була придбана в період фактичних шлюбних відносин, а отже саме тому, що квартира була їх спільною власністю, в 2010 році він подарував відповідачці 1/2 частку квартири. Після придбання квартири, 06 грудня 2005 року відповідачка зареєструвалася в ній, що підтверджується відміткою про зареєстроване місце проживання у паспорті ОСОБА_8 , а позивач залишився бути зареєстрованим по АДРЕСА_2 , де був зареєстрований з 1996 року і залишається зареєстрованим по теперішній час. Відповідачка залишалася зареєстрованою у квартирі по АДРЕСА_1 до 10 листопада 2023 року, після чого зареєструвалася у квартирі своєї матері по АДРЕСА_3 . Під час спільного проживання однією сім`єю позивач зловживав алкогольними напоями, застосовував до відповідачки психічне та фізичне насильство, саме тому відповідачка наприкінці осені 2010 року, втомившись від спільного життя з позивачем, залишила його, покинувши не тільки спільну квартиру, а і все їх спільне майно, що було придбано під час фактичних шлюбних відносин та знаходилося у квартирі, а саме: газову плитку, витяжку, пральну машину, телевізор, меблі та інше майно. Вона не вводила позивач в оману, не вмовляла його подарувати їй частку спірної квартири, не обіцяла позивачу вийти за нього заміж, не схиляла його до укладення договору дарування, це саме позивач вмовляв її в черговий раз пробачити за його поведінку в сім`ї, і визнаючи, що квартира була придбана за їх спільні кошти, подарував належну їй 1/2 частку квартири. Проте, позивач після укладення договору дарування не змінив своєї поведінки у сім`ї, а тому відповідачка була вимушена припинити спільне проживання з позивачем та залишила своє постійне зареєстроване місце проживання у спірній квартирі. Вона дійсно не мешкає у квартирі з кінця осені 2010 року по теперішній час, ніколи не намагалася вселитися до квартири, так як спільне проживання з позивачем в одній квартирі було неможливим через його спосіб життя. Позивач у позові стверджує, що вона мешкала у квартирі «відносно-незначний час», що не відповідає дійсності, так як він сам визнає, що відповідачка була зареєстрована та мешкала у квартирі до 2010 року. Всі заявлені у позові доводи недійсності укладеного правочину, такі як входження в довіру, недобросовісна поведінка відповідачки, її наміри, бажання та волевиявлення позбавити відповідача права власності на нерухомість, не підтверджені належними та допустимими доказами, які б стали підставою для задоволення позову. Всі вказані обставини є уявою позивача, який через 14 років після укладення договору дарування, вирішив протиправно позбавити відповідачку права власності на 1/2 частку квартири. Також у позові позивач посилається на те, що відповідачка не вчиняла дій, спрямованих на утримання майна, а він сам самостійно сплачує гроші за житлово-комунальні послуги та інші послуги, одноособово несе тягар утримання майна. При цьому позивачем надані квитанції про сплату вартості електричної енергії, яка поставлялася до квартири, в якій він один мешкає з 2010 року і відповідно самостійно користується електроенергією. Будь-які інші квитанції за сплату інших комунальних послуг позивачем не надані. При цьому, відповідачка, яка була зареєстрована у квартирі до 10 листопада 2023 року і не мешкає в ній з 2010 року, постійно несе тягар утримання квартири навіть себе у збиток. Так, з 2009 року по 2016 рік із заробітної плати відповідачки постійно утримувалися кошти для сплати вартості житлово-комунальних послуг: за квартплату, за холодну воду і каналізацію, за газ, за опалення, що підтверджується виписками із реєстру утримань по комунальним платежам із заробітної плати працівників ДМК. І це в той час, коли відповідачка не мешкала у квартирі, а всіма комунальними послугами користувався лише позивач, який взагалі їх не сплачував. Такі утримання проводилися із заробітної плати відповідачки, бо вона була зареєстрована у спірній квартирі та була її співвласником. Крім того, 25 квітня 2023 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської було видано судовий наказ № 209/1612/23., провадження № 2-н/209/1073/23, яким з ОСОБА_8 на користь КП КМР «Кам`янська теплопостачальна компанія» була стягнута заборгованість в розмірі 8071,53 грн., яка складається із заборгованості з постачання теплової енергії у сумі 7560,86 грн. та заборгованості за абонентське обслуговування у сумі 510,67 грн., а також сплачений судовий збір в розмірі 268,40 грн. Тобто, з відповідачки була стягнута заборгованість з постачання теплової енергії, якою користувався саме позивач, самостійно проживаючи у квартирі, але не сплачував на ці послуги і допустив виникнення заборгованості. Цей судовий наказ був виданий саме тому, що відповідачка була зареєстрованою у спірній квартирі та є власником 1/2 її частки, і як власник, згідно ст. 322 ЦК України, зобов`язана утримувати майно, що їй належить. Для примусового виконання судового наказу Дніпровським відділом державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження № 73190830, в межах якого з відповідачки було утримано з її банківського рахунку 4692,04 грн. Тому твердження позивача про те, що він самостійно сплачує гроші за житлово-комунальні та інші послуги, одноособово несе тягар утримання майна, спростовуються наданими відповідачкою доказами. У той саме час позивач, крім квитанцій про оплату послуг з електропостачання, не надав жодного документу, що підтверджував би зазначені ним у позові обставини. Серед іншого позивач посилається на те, що порушення його прав, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом, відбулося у листопаді 2023 року, коли, начебто, відповідачка із співмешканцем звернулися до позивача з вимогою залишити квартиру шляхом виселення. І з цього приводу він звернувся до правоохоронного органу з повідомленням про вчинення правопорушення, що підтверджується довідкою за матеріалами ЄО № 14906 від 25 грудня 2023 року. Але вказана довідка не підтверджує зазначені позивачем обставини щодо порушення його прав. По-перше, відповідачка з 06 лютого 2016 року перебуває у зареєстрованому шлюбі. По-друге, відповідачка з 2010 року жодного разу не була у спірній квартирі та не спілкувалася з позивачем ні з якого приводу, у тому числі не спілкувалася з ним і у листопаді 2023 року. Як зазначено у довідці за матеріалами ЄО № 14906 від 25 грудня 2023 року, ОСОБА_1 в листопаді 2023 року звернувся на лінію 102 про вчинення злочину з боку його колишньої співмешканки ОСОБА_3 , яка висловлювала погрози в його бік з приводу виселення з квартири. Під час розгляду матеріалу в ході телефонної розмови ОСОБА_1 наголосив, що на даний час допомога поліції йому не потрібна та від зустрічі з працівниками поліції відмовився. Таким чином, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування частини квартири недійсним, запевняє суд, що про порушення його прав власника він дізнався лише тоді, коли, начебто, відповідачка у листопаді 2023 року пред`явила до нього вимогу про виселення із спірної квартири. Але, крім довідки за матеріалами ЄО № 14906 від 25 грудня 2023 року, яка не є доказом, що містить інформацію щодо предмету доказування (визнання договору дарування недійсним), позивачем взагалі не надано ніяких інших належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи і які у своїй сукупності дають змогу дійти до висновку про наявність обставин, які входять до предмету доказування. Позивач вважає, що договір дарування повинен бути визнаний судом недійним з тих підстав, що відповідачка при укладені договору ввела його в оману, оскільки запевнила його у наявності в неї почуття любові до позивача, наміру створити з ним сім`ю та зареєструвати з ним шлюб, тобто увійшла до нього в довіру та схилила на укладення договору дарування частини квартири. Але після укладення договору дарування відповідачка не виконала своїх зобов`язань та припинила спільне проживання з позивачем однією сім`єю. Проте, на момент укладення договору дарування квартири позивач мав внутрішню волю на укладення правочину і його воля була вірно сформована. Він усвідомлював, що дарує відповідачці 1/2 частину спірної квартири, як своїй дружині, з якою він прожив однією сім`єю майже 16 років, тобто він усвідомлював значення своїх дій та керував ними, отже його волевиявлення повністю відповідало вимогам закону. Відповідачка не вчиняла дій, направлених на обман позивача (не стверджувала неправдивих фактів про правочин та його елементи (активна форма обману)), навмисно не замовчувала про дійсні факти (не приховувала інформацію (пасивна форма обману)). Ті обставини, на які посилається позивач (обіцяла кохати, вийти заміж, але обманула), не є обставинами, які мають істотне значення для вчинення правочину (договору дарування). Крім того, слід звернути увагу на те, що договір дарування був укладений 27 лютого 2010 року, а фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені наприкінці осені 2010 року. Таким чином, позивач при зверненні до суду з цим позовом не зазначив та не надав належних, допустимих та безспірних доказів на підтвердження того, що договір дарування було укладено під впливом обману позивача з боку відповідачки і вказаний правочин є фіктивним, що є процесуальним обов`язком позивача, а тому відсутні підстави для задоволення його позову. Крім того, вважає, що є підстави для відмови у задоволенні позову і з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки про порушення свого права щодо введення позивача в оману при укладенні договору дарування він дізнався після того, як відповідачка не виконала своїх обіцянок любити його та війти за нього заміж і в 2010 році залишила позивача, припинивши з ним фактичні шлюбні відносини. Тобто, саме після того, як у 2010 році відповідачка залишила позивача почався перебіг позовної давності, коли позивач дізнався про порушення свого права. З цим позовом представник позивача - адвокат Осипенко А.В. звернувся до суду 24 січня 2024 року, тобто майже через 14 років після початку перебігу позовної давності.

Представник позивача адвокат Осипенко А.В. 23.08.2024 року подав на адресу суду відповідь на відзив, в якому просив позовні вимоги задовольнити. На обґрунтування відповіді на відзив зазначив, що відзив на позовну заяву поданий із пропуском строку на його подання, а тому не може братись судом до уваги. На обґрунтування обставин справи посилався на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник позивача адвокат Осипенко А.В. 25.09.2024 року подав суду заяву із клопотанням про задоволення позову та проведення судового засідання без його присутності.

Представник відповідача адвокат Дубова О.А. 23.10.2024 року подала заяву із клопотанням про розгляд справи за її відсутності, у задоволенні позовних вимог просила відмовити.

Третя особа приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Панко Ганна Вікторівна 17.06.2024 року подала суду клопотання, в якому просить суд проводити розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 04.10.2003 року позивач та ОСОБА_4 уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

27.02.2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 , на підставі якого ОСОБА_3 прийняла 1/2 частину вказаної квартири у дар, що був посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Панко Г.В.

ОСОБА_3 06.02.2016 уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

Відповідач як відповідальний співвласник зазначеної квартири сплачує кошти на її утримання, що підтверджується наданими копіями квитанцій.

25.04.2023 року судовим наказом Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з ОСОБА_8 на користь Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Кам`янська теплопостачальна компанія» було стягнуто заборгованість у розмірі 8071,53 грн., яка складається з заборгованості з постачання теплової енергії у сумі 7560,86 грн. та заборгованості за абонентське обслуговування у сумі 510,67 грн.

Як на підставу заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорюваний нею договір дарування вона уклала під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що на момент укладення оспорюваного правочину вона була людиною похилого віку, проживала одна та за станом здоров`я потребувала фізичної і фінансової допомоги.

За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 288/1366/21 (провадження № 61-8441св22) зазначено, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним відповідно до статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. При цьому суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Судом встановлено, що позивач при зверненні до суду з цим позовом не зазначив та не надав належних, допустимих та безспірних доказів на підтвердження того, що договір дарування було укладено під впливом обману позивача з боку відповідачки, що є процесуальним обов`язком позивача, обставини, на які позивач посилався в обгрунтування своїх позовних вимог також не підтверджують ацих обставин, тому відсутні підстави для задоволення його позову. Тобто позивач не довів обставин, необхідних для визнання договору дарування недійсним на підставі статей 203, 230 та 717 ЦК України.

Таким чином, встановивши дані обставини, враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог по суті, тому наслідки застосування пропущення строків позовної давності у даному випадку не застосовуються.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 223, 258-259, 263-265, 274, 279, 280-284, 288-289 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Панко Ганна Вікторівна (адреса: проспект Металургів, буд.20, м.Кам`янське, Дніпропетровська область, 51900), про визнання договору дарування частини квартири недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 29.10.2024 року.

Суддя Т.О. Решетник