КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 355/567/22
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6068/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 2 листопада 2023 року (суддя Троценко Т.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

встановив:

у червні 2022 року позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , становила частину та визнати за нею право власності на 2/6 частини вказаного будинку у порядку спадкування.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_3 , який мешкав та був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 . За свого життя її батько разом із ОСОБА_1 , з якою перебував у зареєстрованому шлюбі з 14 березня 1987 року, побудували цей житловий будинок, право власності на який було оформлено на ОСОБА_1 .

Позивачка посилалася на те, що після смерті її батька відкрилась спадщина за законом, а спадкоємцями першої черги, крім неї, є її сестра ОСОБА_4 , яка в подальшому відмовилась від спадщини на її користь, та дружина померлого - ОСОБА_1 , яка в свою чергу заперечує, що вказаний будинок був спільною власністю та вважає його особистою власністю, що підтверджується зверненням ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування спірним будинком, проте рішенням Баришівського районного суду Київської області від 4 лютого 2021 року у задоволенні її позовних вимог відмовлено.

Позивачка вважала, що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності її померлого батька та ОСОБА_1 , однак вона не може оформити право власності на належну їй частку у спадковому майні, оскільки нотаріус відмовилася видати свідоцтво про право на спадщину, посилаючись на те, що частка її батька у спірному майні не визначена, що унеможливлює вчинення відповідної нотаріальної дії.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 2 листопада 2023

року позов задоволено, визнано, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , становила його частину; визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 2/6 частини будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідачка зазначає, що 17 червня 1996 року вона отримала свідоцтво про право власності на спірний будинок, відповідно до якого він є її особистою приватною власністю. ОСОБА_3 за свого життя не скористався правом на виділення частки у спільному майні подружжя та ніколи не мав жодних претензій стосовно права власності на вказаний будинок.

Відповідачка посилається на те, що позивачка з 1994 року не проживає у спірному будинку, не сплачує комунальні платежі та не приймає участі в утриманні будинку, а тому не може бути власником будинку.

Також відповідачка стверджує, що позивачка є громадянкою російської федерації, тому на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 164 від 28 лютого 2022 року незавершені нотаріальні дії за зверненням особи, пов`язаної з державою-агресором, зупиняються, а у разі звернення такої особи за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус відмовляє у її вчиненні.

Крім цього, відповідачка посилається на те, що даний позов не може бути розглянутий та вирішений по суті, оскільки до нього доданий недійсний паспорт громадянина України, так як представником позивачки до позову додано копію паспорта громадянина України на ім`я позивачки, який не містить фотокартку позивачки після досягнення нею 45-річного віку.

Також відповідачка зазначає, що при зверненні до суду з даним позовом представник позивачки додав ордер про надання правової допомоги, виготовлений друкарським способом, що не відповідає чинній на момент звернення до суду редакції Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, що свідчить про те, що даний позов подано неуповноваженою особою.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідачка ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судової повістки-повідомлення на її поштову адресу (с.с.218), у судове засідання не з`явилась.

30 квітня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Куценко Н.В. надіслала на електронну адресу Київського апеляційного суду клопотання, підписане її електронно-цифровим підписом, про розгляд апеляційної скарги у її відсутність та у відсутність відповідачки (с.с. 222).

Враховуючи зазначені обставини, відповідно до положень статті 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність відповідачки та її представника.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката Дегтяренка В.Г., який проти апеляційної скарги заперечував, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 3 липня 2019 року Баришівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області (с.с.9).

Позивачка ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 29 червня 1993 Відділом РАГС Баришівського району Київської області (с.с.8).

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 14 березня 1987 року відділом РАГС Баришівського райвиконкому Київської області, ОСОБА_3 з 14 березня 1987 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , відповідачкою у справі (с.с.16).

17 червня 1996 року виконавчим комітетом Баришівської селищної ради народних депутатів видано ОСОБА_1 свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (с.с.17).

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Баришівської селищної ради № 1333 від 1 липня 2019 року, ОСОБА_3 з 26 липня 1996 року і до дня своєї смерті проживав та був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (с.с.18).

Згідно Витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі, 3 липня 2019 року Баришівською районною державною нотаріальної конторою заведена спадкова справа №227/2019 до майна померлого ОСОБА_3 (с.с.13).

Із заявами про прийняття спадщини ОСОБА_3 звернулися: 2 липня 2019 року його дочка ОСОБА_4 - громадянка російської федерації (с.с.57); 10 липня 2019 року дружина спадкодавця ОСОБА_1 (с.с.85); 27 грудня 2019 року позивачка ОСОБА_2 (с.с.93).

28 грудня 2019 року ОСОБА_4 подала до Баришівської районної нотаріальної контори заяву про відкликання заяви про прийняття спадщини та про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_3 за законом на користь ОСОБА_2 (с.с.97).

Постановою державного нотаріуса Баришівської державної нотаріальної контори Малиновської Н.В. від 2 липня 2022 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , за відсутності документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії (с.с.43).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірний будинок ОСОБА_1 набула під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , відтак зазначений будинок є спільним майном подружжя і частки подружжя є рівними, кожний має по частині.

Також суд зазначив, що враховуючи відмову від своєї частини спадщини ОСОБА_4 на користь позивачки, остання має право на частку у спадщині розміром 2/6 частини.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.1

ст. 1220 ЦК України).

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

З матеріалів копії спадкової справи вбачається, що ОСОБА_3 заповіту не залишив, а відтак його спадщина спадкується за законом.

Відповідно до статті 1261 ЦК Україниу першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняття спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Положеннями статті 1257 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

З наданих суду документів встановлено, що спадковим майном є, зокрема, будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований на праві власності на відповідачкою ОСОБА_1 .

Відмовляючи ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку, державний нотаріус у постанові зазначила, що спадкоємцем не надані документи, які підтверджують право власності спадкодавця на його частку житлового будинку при її виділі з майна, набутого подружжям в період зареєстрованого шлюбу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 вказано, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок

неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц , від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. […] Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Суд першої інстанції не врахував, що визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту своїх прав з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивачки є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування, і такі вимоги були заявлені позивачкою.

При розгляді справ про визнання права власності на майно в порядку спадкування, встановлення належності спірного майна до складу спадщини є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення.

У зв`язку з цим рішення суду в частині визначення частки померлого ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на будинок підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 17 червня 1996 року, будинок АДРЕСА_1 набутий ОСОБА_1 у період шлюбу з ОСОБА_3 . Право власності ОСОБА_1 зареєстровано у Переяслав-Хмельницькому МБТІ Київської області 17 червня 1996 року (с.с.41).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19).

Державна реєстрація спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі (постанова Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18).

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Під час розгляду справи судом відповідачкою не було надано належних доказів у спростування презумпції спільності права власності подружжя ОСОБА_1 на спірний будинок, тому суд першої інстанції правомірно зазначив, що будинок належав подружжю

на праві спільної сумісної власності, а відтак частки кожного подружжя є рівними.

Отже, спадщина ОСОБА_3 складається з частини будинку АДРЕСА_1 .

Частина 2 статті 1274 ЦК України передбачає, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця.

Враховуючи, що спадщину ОСОБА_3 прийняли троє спадкоємців за законом першої черги, один спадкоємець - ОСОБА_4 відмовилася від своєї частини спадщини на користь ОСОБА_2 , остання має право на спадкування 2/6 частин спірного будинку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захист в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки суду надано докази, що ОСОБА_2 відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину будинку, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення її позовних вимог про визнання права власності на 2/6 частин спірного будинку.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачка 17 червня 1996 року отримала свідоцтво про право власності на спірний будинок, відповідно до якого він є її особистою приватною власністю, а ОСОБА_3 за свого життя не скористався правом на виділення частки у спільному майні подружжя та ніколи не мав жодних претензій стосовно права власності на вказаний будинок, не є підставою для висновку, що спірний будинок не є спільним майном подружжя.

Як вже зазначалося, відповідачка набула право власності на будинок у період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , а відтак він є спільним майном подружжя, ця презумпція відповідачкою не спростована. При цьому, державна реєстрація спірного будинку на ім`я відповідачки не означає, що будинок належить тільки їй.

За обставинами даної справи вбачається, що подружжя ОСОБА_1 проживали спільно у спірному будинок до смерті ОСОБА_3 , доказів, що відповідачка за життя ОСОБА_3 заперечувала його право власності на частину будинку суду надано не було, а відтак спадкодавець не мав правових підстав порушувати питання про виділення його частки у спільному майні подружжя.

Посилання відповідачки на те, що позивачка з 1994 року не проживає у спірному будинку, не сплачує комунальні платежі та не приймає участі в утриманні будинку, не є підставою для позбавлення її права на спадщину, так як це не передбачено нормами матеріального права, які регулюють спадкові правовідносини.

Твердження відповідачки, що позивачка є громадянкою російської федерації, тому на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 164 від 28 лютого 2022 року вона не може отримати право на спадкування майна ОСОБА_3 , належними доказами не підтвердженні, оскільки позивачкою до матеріалів справи, а також до спадкової справи надана копія паспорта громадянки України. При цьому відповідачкою не було надано доказів у підтвердження набуття ОСОБА_2 громадянства російської федерації.

Вказані обставини також заперечувалися представником позивачки - адвокатом

Дегтяренко В.Г. під час апеляційного перегляду справи.

Доводи апеляційної скарги, що позивачкою наданий недійсний паспорт громадянина України, так як копія паспорта, надана представником позивачки, не містить фотокартку позивачки після досягнення нею 45-річного віку, тому даний позов не може бути розглянутий та вирішений по суті, є безпідставними.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 3 статті 4 ЦПК України відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

У статті 175 ЦПК України визначений зміст та форма позовної заяви. У статті 177 ЦПК України наведений перелік документів, що додаються до позовної заяви, який не містить обов`язкового положення про додання до позовної заяви копії паспорта позивача.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Тлумачення статті 55 Конституції України свідчить, що право на судовий захист є гарантією реалізації прав і свобод. Стаття 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Таким чином, надання суду копії паспорта ОСОБА_2 , у якому відсутня фотокартка позивачки після досягнення нею 45 - річного віку, не є підставою для не прийняття позовної заяви та позбавлення позивачки права на судовий захист.

Доводи апеляційної скарги, що позов подано не уповноваженою особою, так як він підписаний адвокатом Дегтяренко В.Г., який у підтвердження своїх повноважень додав до позовної заявиордер про надання правової допомоги, виготовлений друкарським способом, що не відповідає чинній на момент звернення до суду редакції Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог або залишення позову без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви адвокатом Дегтяренко В.Г. додано: копію договору про надання правової допомоги, який укладено 28 грудня 2019 року між адвокатом Дегтяренко В.Г. та ОСОБА_2 , предметом якого є зобов`язання адвоката на представництво інтересів ОСОБА_2 , захисту її законних прав та інтересів, зокрема, у місцевих судах загальної юрисдикції; ордер серії КС № 697447, виданий 29 червня 2022 року на підставі зазначеного договору, та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 83/10, видане Дегтяренко В.Г. 6 листопада 1993 року, згідно якого він має право на заняття адвокатською діяльністю (с.с.22-25).

Вказаний ордер дійсно не відповідає формі, встановленій рішенням Ради адвокатів України № 41 від 12 квітня 2019 року «Про затвердження Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги у новій редакції», так як не був згенерований у відповідному розділі "Особистого кабінету адвоката" на офіційному веб-сайті НААУ.

Разом з цим, згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

У частині четвертій статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

До позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача (частина сьома статті 177 ЦПК України).

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом. Адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій (статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» випливає, що ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 КК України). Схожі за змістом правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № П/9901/736/18, в постановах Верховного Суду від 03 серпня 2020 року у справі № 428/3851/19, від 12 липня 2021 року у справі № 750/7902/20-ц.

Проте, адвокатом Дегтяренко В.Г. надано до позовної заяви копію договору про надання правової допомоги та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, а відтак за відсутності доказів припинення права адвоката Дегтяренка В.Г. на заняття адвокатською діяльністю, надання ордеру старого зразка не може слугувати достатньою підставою для сумніву щодо права вказаної особи здійснювати адвокатську діяльність.

Відсутність у частині четвертій статті 62 ЦПК України вказівки на договір про надання правничої допомоги не виключає права адвоката підтвердити такі повноваження безпосередньо договором про надання правничої допомоги, який у системному зв`язку одночасно і є тим документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги.

Крім того, 8 лютого 2023 року адвокатом Дегтяренко В.Г. суду першої інстанції був наданий ордер, виданий 1 лютого 2023 року, серії АІ, № 1211204, згенерований на сайті Національної асоціації адвокатів України (с.с.148).

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав

встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, однак неправильно застосував норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог про визнання за померлим ОСОБА_3 права власності на частку у спільному майні подружжя, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог. В іншій частині рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської областівід 2 листопада 2023 року в частині визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності на будинок скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук