П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2024 року м. Київ

Справа № 754/16975/23

Провадження № 22-ц/824/12491/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 18 вересня 2024 року

Повний текст постанови складено 19 вересня 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Ольшевського П.М.

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Грабовською Юлією Сергіївною на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухваленного у складі судді Грегуль О.В. 22 квітня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачем подано позов у якому посилаючись винність дій та бездіяльності відповідача, яка виражається у втраті вилученого, описаного та арештованого майна позивач просить: 1) Стягнути з Державного бюджету України через ДКС України на користь позивача в рахунок відшкодування майнової шкоди завданої Деснянським ВДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ): 223723,82 грн.; 2) Стягнути з Державного бюджету України через ДКС України на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої Деснянським ВДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ): 200000 грн.; 3) Стягнути з Державного бюджету України на користь позивача: 60000 грн. - правничої допомоги.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 квтня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (місцезнаходження: м. Київ, вул. Бальзака, 64, ) та Державної казначейської служби України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ).

Понесені позивачем судові витрати покласти на позивача.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником ОСОБА_1 адвокатом Грабовською Ю.С. подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з Державного бюджету України через Державну казанчейську службу України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди 223723,82 грн. тав рахунок відшкодування моральної шкоди 200000 грн. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим через неповне та невірне встановлення обставин, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, обставинам справи, яке призвело до ухвалення незаконного рішення.

Правом подання відзиву відповідно до вимог ст.360 ЦПК України, сторона відповідачів не скористалась.

В судовому засіданні представник позивача Грабовська Ю.С. підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник Деснянського ВДВС у місті Києві Моргун А.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За правилами частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.12.2009 у справі № 2-5555/2009 (суддя: Шевченко Л.В.) задоволено позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (позивач) та з відповідачів солідарно всього разом стягнуто: 1435415,86 грн. і на підставі даного судового рішення Оболонським районним судом м. Києва видано виконавчий лист від 30.04.2010 у справі № 2-5555/09.

Згідно укладених між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» договору відступлення прав вимоги від 23.08,2019 та укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» і ОСОБА_4 (третя особа) договору № 27052022 купівлі-продажу прав вимоги від 27.05.2022 до ОСОБА_4 (третя особа) перейшло право вимоги за кредитним договором за яким рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.12.2009 у справі № 2-5555/2009 (суддя: Шевченко Л.В.) стягнуто кошти.

У процесі проведення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа від 30.04.2010 у справі № 2-5555/09 державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Панченко І.І. складено акт опису й арешту майна від 09.04.2012 та за яким описано і накладено арешт на автомобіль КІА СЕRАТО р. н. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_5 (позивач), що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 06.06.2007 та листом Головного сервісного центру МВС від 29.08.2023.

Згідно листа ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві від 08.07.2015 № 99/17, автомобіль КІА СЕRАТО р. н. НОМЕР_2 передано на зберігання ТОВ «Укрспецторг Групп» (представник Косюк Павло Олександрович ). Листом представника ТОВ «Укрспецторг Групп» від 23.01.2015 державного виконавця повідомлено про зникнення транспортного засобу з штрафмайданчика.

Постановою державного виконавця від 26.01.2015 транспортний засіб оголошено в розшук.

Згідно адресованого відповідачем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві адвокатові позивача листа від 31.08.2023 № 22670-Ю та адресованого відповідачем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві суду листа від 12.04.2024 за даними АСВП встановлено, що на виконанні у відповідача ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві перебувало ВП № 22960487 з примусового виконання виконавчого листа від 30.04.2010 № 2-5555 виданого Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 (позивач) на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суми заборгованості в розмірі: 1435415,86 грн..

Державним виконавцем винесено:

05.11.2010 постанову про відкриття виконавчого провадження (з накладенням арешту на майно боржника).

31.08.2011 постанову про розшук майна боржника.

31.08.2011 постанову про розшук майна боржника.

31.08.2011 постанову про зупинення виконавчого провадження.

09.04.2012 постанову про поновлення виконавчого провадження.

09.04.2012 постанову про опис майна боржника.

23.04.2012 постанову про стягнення виконавчого збору.

03.05.2012 постанову про призначення експертизи.

04.10.2012 постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

04.10.2012 постанову про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника.

28.02.2013 постанову про призначення експертизи.

31.07.2013 постанову про зупинення виконавчого провадження відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження».

26.01.2015 постанову про поновлення виконавчого провадження.

26.01.2015 постанову про розшук майна боржника.

26.01.2015 постанову про зупинення виконавчого провадження.

28.07.2015 постанову про поновлення виконавчого провадження.

29.07.2015 постанову про зупинення виконавчого провадження.

02.02.2016 постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Надати більш детальну інформацію відділ (відповідач 1) немає можливості із-за знищення виконавчого провадження за закінченням трирічного строку зберігання.

Додатково ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві повідомлено, що на виконанні у відділі перебувало ВП № 50664196 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5555 від 30.04.2010 виданого Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 (позивач) на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суми заборгованості в розмірі 1435415,86 грн. та в рамках якого реалізація автомобіля не проводилась. Для отримання детальної інформації по зазначеному виконавчому провадженні адвокатові позивача надано ідентифікатор доступу.

Згідно витягу з ЄРДР від 19.12.2014 внесено відомості про кримінальне правопорушення, кваліфіковане за ч. 1 ст. 367 КК України.

Згідно листа Деснянського УПГУНП у м. Києві від 05.01.2024 ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження визнано потерпілим.

Досудове розслідування станом на час розгляду даної справи триває і не завершено, проти чого адвокат позивача не заперечував у судовому засіданні.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку аргументам, наведеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до положень ст. ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту завдання майнової шкоди неправомірними діями, бездіяльністю посадових осіб державної виконавчої служби, а отже, не доведено наявності всіх необхідних умов для застосування ст. 1174 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ст. 1174 ЦК України, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

З наведеного вище вбачається, що шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відшкодування збитків це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1174 ЦК України.

Так, відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення збитків, спричинених державним виконавцем, суд першої інстанції виходив з того, що неправомірність/незаконність рішень, дій чи бездіяльність відповідача чи посадової особи державної виконавчої служби в процесі виконання судового рішення рішенням суду не встановлена, в той же час відповідний висновок не відповідає сучасній судової практиці

Дійсно, в судовій практиці мала місце правова позиція, що «збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом,а тому предметом доказування у такій справі будуть факти неправомірнихдій (бездіяльності)державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіянням ним шкоди. При чому належним доказом неправомірності дій (бездіяльності)державного виконавцямає підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиціальне значення для справи про відшкодування збитків».

Відповідний правовий висновок був викладений у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 у справі №32/421 та неодноразово застосовувався та цитувався Верховним Судом під час розгляду ним аналогічних цивільних справ щодо відшкодування шкоди, спричинених бездіяльністю чи незаконними діями чи рішеннями державного виконавця.

Так, висновки Верховного Суду України, які містяться у постанові від 25 жовтня 2005 у справі №32/421, були покладені в основу висновків КЦС ВС, викладених у постановах від 20 березня 2019 у справі №753/19110/15-ц, від 23 грудня 2019 у справі №752/4100/17, від 24 грудня 2019 у справі №461/3508/17, від 18 березня 2020 у справі №2-7317/11, від 12 березня 2020 у справі №757/74887/17-ц, від 03 червня 2020 у справі №642/3839/17, від 12 серпня 2020 у справі №761/7165/17, від 23 грудня 2020 у справі №757/63732/18, від 29 квітня 2021 у справі №405/500/18, від 01 вересня 2021 у справі №554/10055/20, від 10 листопада 2021 у справі №760/26905/17 та від 01 грудня 2021 у справі №757/64086/19, про те, що неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

В той же час, Верховний Суд нерідко зазначав, що протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази.

Тобто вони не визначають надання рішення суду про задоволення скарги на дії судового виконавця як необхідної преюдиційної обставини у доказуванні підстав для задоволення позову про стягнення із судового виконавця збитків, завданих утратою арештованого майна, а зазначають про можливість подання такого доказу поряд з іншими доказами, в той же час зауважуючи, що відповідне судове рішення не є обов`язковим, а його ненадання не є підставою для відмови у позові.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 листопада 2022 року у справі №910/6355/20, провадження №12-41гс21, з метою єдності судової практики та усунення невірного тлумачення відповідних висновків Верховного Суду зазначила, що законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, які можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, зокрема закон не передбачає попереднього ухвалення судового рішення про визнання протиправними відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця при здійснені виконавчого провадження як єдиного допустимого доказу на підтвердження існування підстав для відшкодування завданих такими діяннями збитків.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Звертала увагу, що у пункті 7.10 постанови від 01 вересня 2020 у справі №907/29/19 (провадження №12-17гс20) Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що ухвалення попереднього судового рішення про визнання протиправними дій (бездіяльності) державного виконавця не є обов`язковим для вирішення іншої справи, у якій розглядаються позовні вимоги про відшкодування збитків (шкоди), завданих такими діяннями, оскільки законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, що можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, а суд може самостійно встановити наявність чи відсутність складу відповідного цивільного правопорушення, яке стало підставою для звернення до суду, шляхом оцінки наданих сторонами доказів.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 56 Закону УкраїниI «Про виконавче провадження», чинного на час складання державним виконавцем акта опису та арешту майна боржника, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов`язковим.

Якщо опису підлягає транспортний засіб у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов`язково зазначаються марка, модель, рік випуску, об`єм двигуна, вид пального, пробіг, комплектація, потреба у ремонті, колір тощо.

Згідно статті 58 Закону України «Про виконаче провадження» майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання).

Зберігач може користуватися майном, переданим йому на зберігання, якщо проти цього не заперечує стягувач (щодо рухомого майна) або якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення чи зменшення цінності внаслідок користування.

Порушення заборони виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» дозволяє дійти висновку, що зберігання майна боржника є процесуальною діяльністю державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним зберігач здійснює відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду (див. mutatis mutandis висновки, викладені у пункті 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №821/197/18/4440/16 (провадження №11-1200апп18), а також в її постанові від 12 червня 2019 року у справі №308/12150/16-ц (провадження №14-187цс19)).

Тому порушення зберігачем заборони виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне передбачену законом відповідальність зберігача майна перед державним виконавцем. За загальним правилом, державний виконавець може нести відповідальність за втрату такого майна у межах відповідного виконавчого провадження перед власником майна.

У ЦК України питання зберігання майна регулюється главою 66 (§1. Загальні положення про зберігання), положення якої також застосовуються до окремих видів зберігання, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про окремі види зберігання або законом (стаття 955 цього Кодексу). Згідно із ч.1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частина перша ст. 937 ЦК України передбачає, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, установлених ст. 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну (стаття 942 ЦК України).

Частиною першою ст. 950 ЦК України встановлено, що за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Відповідно до ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Аналіз наведених приписів ЦК України дозволяє дійти висновку, що складення державним виконавцем актів опису й арешту майна від 09 квітня 2012 року та їх підписання уповноваженою на зберігання особою Косюк П.О. свідчить про поширення на судового виконавця положень ст. 955 ЦК України щодо зберігання ним описаного та вилученого у власника (уповноваженого органу) майна та його відповідальності перед власником за збереження такого майна, оскільки, вилучивши у власника описане майно, судовий виконавець тим самим прийняв на себе зобов`язання перед власником (уповноваженим органом) щодо його належного зберігання. Також складення цих актів з визначенням Косюка П.О. як зберігача за постановою про арешт майна та його опис підтверджує ознаки укладення договору зберігання між судовим виконавцем і зберігачем Косюком П,О. щодо зберігання переданого йому арештованого (описаного) майна та можливу відповідальність Косюка П.О. за втрату ввіреного йому майна перед судовим виконавцем. Отже, актом приймання-передачі арештованого майна, складеним на виконання постанови судового виконавця, опосередковується виникнення двох зобов`язань щодо належного зберігання майна - судового виконавця перед власником (уповноваженою особою) та зберігача Косюка П.О. , як представника ТОВ «Укрспецторг Груп» перед судовим виконавцем.

Отже, втрата такого майна, яке було передано державним виконавцем на відповідальне зберігання третьою особою, в даному випадку, Косюк П.О. , може бути підставою для стягнення збитків із ДВС (державного органу) внаслідок втрати описаного майна.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь збитків, спричинених внаслідок незаконних рішень, дій, бездіяльності Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в розмірі 223723,82 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11 травня 2022 року по справі №201/4534/20, провадження №61-7077св21.

Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23,1167 ЦК України.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 (адміністративне провадження №К/9901/59673/18) дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява №29979, пункти 86, 89, рішення у справі «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, заява №14183/02, пункт 71).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Водночас необхідно виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3,19 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (частина друга статті 1167 ЦК України).

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 32 постанови від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18), застосовуючи положення статей 1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази.

Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц (провадження №14-515цс19, пункт 26).

Таким чином, зважаючи на те, що колегією суддів встановлено, що органом державної виконавчої служби було спричинено матеріальні збитки, наявні підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди, яку суд апеляційної інстанції з урахуванням обставин справи, принципів розумності та справедливості, з метою уникнення збагачення позивача за рахунок держави, оцінює в 5 000 грн.

Отже, з урахуванням наведених в постанові мотивів, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 223723,82 грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди, а також 5000 грн. компенсації моральної шкоди.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року

№ 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі№ 640/18402/19(провадження № К/9901/27657/20).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі№ 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід також ураховувати позицію Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду нарозумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

З матеріалів справи відомо, що 03 березня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Грабовською Ю.С. укладено договір №03/03/23 про надання правничої (правової) допомоги, за умови якого адвокат зобов?язався надавати правничу (правову) допомогу, а клієнт зобов?язується сплачувати адвокату гонорар у розмірі і в термін, передбачені цим договором та фактичні витрати адвоката, необхідні для виконання цього договору. Гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін, що оформляється додатковою угодою до цього договору.

Додатковою угодою №15/08 від 15 серпня 2023 року до Договору про надання правничої (правової) допомоги №03/03/ від 03 березня 2023 року, сторони узгодили гонорар (вартість юридичних послуг та правової допомоги) у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та часу витраченого адвокатом, за надання правової допомоги за ухвалення рішення в суді першої інстанції в сумі 60000 грн.

Додатковою угодою №22/04 від 22 квітня 2024 року до Договору про надання правничої (правової) допомоги №03/03/ від 03 березня 2023 року, сторони узгодили гонорар (вартість юридичних послуг та правової допомоги) у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та часу витраченого адвокатом, за надання правової допомоги за результатом розгляду апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції в сумі 20000 грн.

10 липня 2023 року між ОСОБА_7 та адвокатом Кучерявим Д.В. укладено додатковий договір № 1 до договору про надання правової допомоги від 10 липня 2023 року згідно якого сторони в п.2.2 додаткової угоди зазначили що під наданими послугами розуміється наступні дії та їх орієнтовна вартість: ознайомлення з матеріалами справи - 2000 грн.; аналіз матеріалів справи, аналіз судової практики та підготовка плану щодо захисту прав та інтересів клієнта - 2000 грн.; участь адвоката у судовому засіданні - за одне засідання 4000 грн.; підготовка та направлення адвокатського запиту - за один документ - 2000 грн.; підготовка та подання до суду в межах справи №754/14464/18 інших заяв по суті (письмових пояснень, заперечень тощо) - за один документ 5000 грн.; підготовка та подання до суду, органів державної влади чи органів місцевого самоврядування заяв чи інших документів - 500- 1000 грн.; підготовка та подання до суду клопотань - за один документ 2000 грн.рар адвоката обчислюється, виходячи з витрачених годин роботи адвоката (погодинна оплата). Вартість однієї години роботи адвоката складає 1 000,00 грн».

Матеріалами справи дійсно підтверджується факт отримання ОСОБА_1 послуг адвоката Грабовської Ю.С. з надання правової допомоги.

Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану авокатом Грабовською Ю.С. задоволено частково, з врахуванням пропорційності до розміру задоволених позовних вимог, судова колегія дійшла висновку, що до стягнення витрат на правничу допомогу підлягає 43184 грн.

Разом з тим, при визначенні розміру судових витрат, що підлягають відшкодуванню, судова колегія виходить з того, що справа про стягнення майнової та моральної шкоди, завданою державою, для кваліфікованого юриста не є спором значної складності, не потребує дослідження великого обсягу доказів та залучення багатьох учасників, а відтак, з урахуванням категорії справи, рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин, обсягу наданих ОСОБА_1 послуг з правничої допомоги, змісту поданих процесуальних документів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, судова колегія дійшла висновку, що справедливим буде стягнення з Держави Україна на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 20000,00 грн.

Відповідчно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК Україні, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи поклаються пропорційно у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропрційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріалами справи підтверджено, що стороною позивача було сплачено 1500 грн. за експертне дослідження вартості автомобіля, а відтак, з врахуванням часткового задоволення позовних вимог, з Держави Україна на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення пропорційно до задоволеної частки позовних вимог витрати пов`язані з розглядом справи в сумі 809,70 грн.

Відповідно до ч.6 статті 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 5718,08 грн. віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Грабовською Юлією Сергіївною - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду Київської області від 22 квітня

2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 223723,82 грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди, 5000 грн. компенсації моральної шкоди, 20000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, 809,70 грн. витрати пов`язані з розглядом справи.

Витрати по сплаті судового збору в сумі 5718,08 грн віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна