ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/233/22
провадження № 2/753/1835/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2024 року Дарницький районний суд м. Києва в складі головуючого судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Боклач А.Є., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Паламарчука М.А., відповідача-1 ОСОБА_2 , розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.Ді.Сі.Груп», ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.Ді.Сі.Груп», ОСОБА_3 , в якому просить визнати недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 23 травня 2019 року, укладений між ТОВ «ЕС.Ді.Сі.Груп» та ОСОБА_2 , та визнати недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 18 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані договори про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги укладені з порушенням чинного законодавства, оскільки на думку позивача кредитодавцем за кредитним договором може бути виключно банк або інша фінансова установа, яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є, а тому не мають права надавати фінансові послуги та не можуть бути кредитодавцем за кредитним договором і відповідно не можуть виступати іпотекодержателем за похідним від нього договором іпотеки. Позивач стверджує, що за своїм змістом оспорювані договори за своєю правовою природою є договорами факторингу і з аналізу їх умов випливає, що фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника). За таких обставин з укладенням оскаржуваних договорів відбулася заміна кредитодавця на фізичну особу, яка не має спеціальної дієздатності та яка не належить до фінансових установ, яка може надавати фінансові послуги, у тому числі і у форм факторингу, а отже оспорювані договори суперечать приписам цивільного законодавства щодо суб`єктного складу договору факторингу і є недійсними.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 січня 2022 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 760/233/22 за вказаним позовом за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання на 24 березня 2022 року.

З метою забезпечення безпеки учасників судового процесу та у зв`язку введенням на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, розгляд справи, призначений на 24 березня 2022 року, не відбувся.

Розгляд справи призначено на 04 липня 2022 року.

04 липня 2022 року ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язані жодним чином не порушує права та інтереси боржника і позивач не довів, що оспорювані договори порушують його права та обов`язки, а укладені договори не є договорами факторингу, а тому відсутні підстави для визнання їх недійсними.

04 липня 2022 року розгляд справи відкладено на 03 серпня 2022 року.

18 липня 2022 року позивач подав відповідь на відзив, у якій наголосив, що оспорювані договори є саме договорами факторингу, оскільки ОСОБА_2 в обмін на грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США отримав фінансування за рахунок передачі грошової вимоги до третьої особи (боржника), так і ОСОБА_3 надавши фінансування у розмірі 398 000 грн., натомість набула право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги (412666,28 доларів США та 227903,87 грн.), що відступається, і ціною вимог, що передбачена оспорюваними договорами.

03 серпня 2022 року ОСОБА_2 подав заперечення на відповідь на відзив, у яких вказав, що посилання позивача на різницю між вартістю права вимоги і ціною його продажу не свідчить про наявність фінансової послуги, оскільки відсутні будь-які інші ознаки фінансових послуг у даному випадку, а так різниця може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права.

Ухвалою суду від 03 серпня 2022 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 ; розгляд справи відкладено на 13 вересня 2022 року.

12 вересня 2022 року ОСОБА_2 подав додаткові пояснення до заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 жовтня 2022 року.

10 жовтня 2022 року судове засідання не відбулось у зв`язку з оголошеною у місті Києві повітряною тривогою розгляд справи призначено на 25 січня 2023 року.

25 січня 2023 року судове засідання не відбулось у зв`язку з оголошеною у місті Києві повітряною тривогою розгляд справи призначено на 16 березня 2023 року.

16 березня 2023 року розгляд справи відкладено на 02 травня 2023 року.

11 квітня 2023 року ОСОБА_2 подав додаткові пояснення до заперечення на відповідь на відзив, у яких навів актуальні, на його думку, правові позиції Верховного Суду у аналогічних спорах.

02 травня 2023 року розгляд справи відкладено на 19 травня 2023 року.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року зупинено провадження у цивільній справі № 753/233/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.Ді.Сі.Груп», ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 206/4841/20.

08 листопада 2023 року Великою Палатою Верховного Суду ухвалено постанову у справі № 206/4841/20.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 грудня 2023 року поновлено провадження у справі, розгляд справи призначено на 08 лютого 2024 року.

08 лютого 2024 року розгляд справи відкладено на 29 лютого 2024 року.

Відповідачі-2,3 відзив на позов не подали.

Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов таких висновків.

Як встановлено судом, 17 вересня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Центральне регіональне управління ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 12б-07-Ил/09, за умовами якого банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності у розмірі 155590 доларів США зі сплатою процентів по процентній ставці 13,3 процентів річних строком до 16 вересня 2022 року (пункти 1.1, 3.1 договору).

17 вересня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав Банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , що належала іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 19 серпня 2003 року.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 листопада 2009 року у справі №2-4734-2009 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири було зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна та записано в реєстрову книгу №370-146 за реєстровим номером 43607, про що 26 травня 2010 року видано реєстраційне посвідчення №033426.

26 грудня 2018 року за результатом відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів №UA-EA-2018-10-11-000035-b від 03 грудня 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого серед іншого ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» набуло права вимоги за кредитним договором №126-07-Ил/09 від 17 вересня 2007 року та за договором іпотеки від 17 вересня 2007 року.

Як слідує з Додатку до цього договору «Реєстр договорів, права вимоги за яким відступаються, та боржників за такими договорами» ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» набуло право вимоги до позичальника ОСОБА_4 на суму 412 666,28 доларів США та 227 903,87 гривень, а також права іпотекодержателя за іпотечним договором від 17 вересня 2007 року, укладеним з ОСОБА_4 .

В подальшому 23 травня 2019 року між ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за умовами якого ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» відступило, а ОСОБА_2 набув права вимоги за кредитним договором № 126-07-Ил/09 від 17 вересня 2007 року та за договором іпотеки від 17 вересня 2007 року. Згідно з Додатком № 1 до цього договору «Реєстр договорів, права вимоги за яким відступаються, та боржників за такими договорами» ОСОБА_2 набув право вимоги до позичальника ОСОБА_4 на суму 412 666,28 доларів США та 227 903,87 гривень, а також права іпотекодержателя за іпотечним договором від 17 вересня 2007 року, укладеним з ОСОБА_4 .

Згідно з пунктом 3.1. цього договору сторони домовилися, що за відступлення права вимоги за основними договорами новий кредитор сплачу первісному кредитору грошові кошти в розмірі 40 000 доларів США.

18 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого ОСОБА_2 відступив, а ОСОБА_3 набула права вимоги за кредитним договором №12б-07-Ил/09 від 17 вересня 2007 року та за договором іпотеки від 17 вересня 2007 року. Відповідно до додатку № 1 до Договору ОСОБА_3 набула право вимоги до позичальника ОСОБА_4 на суму 412 666,28 доларів США та 227 903,87 гривень, а також права іпотекодержателя за іпотечним договором від 17 вересня 2007 року, укладеним з ОСОБА_4 .

Згідно з пунктом 3.1. цього договору сторони домовилися, що за відступлення права вимоги за основними договорами новий кредитор сплачу первісному кредитору грошові кошти в розмірі 398 000 грн.

Вважаючи, що оскаржувані договори від 23 травня 2019 року між ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» та ОСОБА_2 та від 18 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладені з порушенням чинного законодавства України, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мають права надавати фінансові послуги та не можуть бути кредитодавцем за кредитним договором, а також з огляду на правову природу цих договорів, які є договорами факторингу, не мають спеціальної дієздатності та не можуть надавати фінансові послуги, у тому числі і у форм факторингу, позивач просить визнати ці договори недійсним.

Як передбачено статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За правилами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша стаття 510 ЦК України).

Законодавством передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статями 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання, і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника.

У постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20 викладено висновок, відповідно до якого при вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Як слідує зі змісту оскаржуваних договорів, їх предметом була передача права вимоги за кредитним договором № 126-07-Ил/09 від 17 вересня 2007 року та за договором іпотеки від 17 вересня 2007 року до боржника ОСОБА_4 . Позивач ОСОБА_1 не є позичальником за кредитним договором та боржником у кредитному зобов`язанні. Позивач зазначає і це підтверджується Додатком № 1 до оспорюваних договорів, що порука ОСОБА_1 за кредитним договором припинена згідно з рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04 березня 2010 року.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначених договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16).

У постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16). При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги».

17 вересня 2015 року Правління Національного банку України прийняло постанову № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних», а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Національний банк України 17 грудня 2015 року за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняв постанову № 898 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Судом встановлено, що за результатом відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів №UA-EA-2018-10-11-000035-b від 03 грудня 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого серед іншого ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» набуло права вимоги за кредитним договором №126-07-Ил/09 від 17 вересня 2007 року та за договором іпотеки від 17 вересня 2007 року.

Таким чином, за результатами відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів від 03 грудня 2018 року ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» набуло право вимоги до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів як актив банку, що ліквідується. Отже, сторони договору купівлі-продажу майнових прав у процедурі ліквідації банку фактично уклали договір купівлі-продажу права вимоги, сторонами якої можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи.

Положення нормативно-правових актів, які регулюють процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (постанови Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19, від 08 лютого 2023 року у справі № 761/11546/21).

Також Верховний Суд у постановах від 25 січня 2023 року у справі № 638/18879/18 та від 08 лютого 2023 року у справі № 761/11546/21 зазначив, що як первісне, так і наступне відступлення права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансової установи за обставин, коли первісний кредитор (банк) відчужує активи у процедурі ліквідації та позбавлений банківської ліцензії.

Сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги. Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20).

З урахуванням наведеного, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши зміст оспорюваних договорів, суд вважає, що договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 23 травня 2019 року, укладений між ТОВ «ЕС.Ді.Сі.Груп» та ОСОБА_2 , та договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 18 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є договорами факторингу і їх сторонами могли виступати будь-які особи. Сама по собі різниця між номінальною вартістю права вимоги та ціною його продажу, не свідчить про надання фінансової послуги, а наявності інших ознак, притаманних договору факторингу, за обставинами цієї справи позивач не довела.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача

Керуючись статтями 12-13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.Ді.Сі.Груп», ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду безпосередньо або через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 02 вересня 2025 року.

Суддя Олександр ЯКУСИК