Справа № 740/102/24
Провадження № 2/740/455/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2024 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Ісаєнко А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,

установив:

У січні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 22 321,27 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 , перебуваючи за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , у період дії на території України воєнного стану, умисно з корисливого мотиву, з метою особистого збагачення, за відсутності вдома прийомних батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , шляхом вільного доступу з шафи в одній із кімнат будинку здійснив таємне викрадення 200 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 7314 грн, золотих виробів 585 проби, а саме: пару сережок вагою 3,14 г, вартістю 3684,35 грн; сережку вагою 1,1 г, вартістю 1290,70 грн; сережку вагою 0,8 г, вартістю 937,69 грн; пару сережок вагою 4,68 г, вартістю 5491,32 грн; каблучку вагою 1,37 г, вартістю 1607,50 грн; каблучку вагою 1,71 г, вартістю 1994,71 грн, які належать позивачу, після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення, отримавши реальну можливість розпорядитися викраденим майном.

Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 лютого 2023 року відповідача визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років; на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік. Таким чином, унаслідок вчинення кримінального правопорушення позивачу заподіяно матеріальної шкоди в загальному розмірі 22 321,27 грн.

Крім того, внаслідок вчинення кримінального правопорушення позивач зазнав великих моральних страждань через втрату коштовностей, які мали особливе значення для нього та його дружини, його репутація принизилася, порушилися нормальні життєві зв`язки. За твердженням позивача, йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінив у 50 000,00 грн.

Відповідач у добровільному порядку відмовляється відшкодовувати заподіяну шкоду, в скоєному не розкаюється, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 січня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 28 лютого 2024 року 10-00 год., яке у подальшому відкладено на 15 липня 2024 року 11-30 год.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 липня 2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду на 16 вересня 2024 року 14-00 год.

У судове засідання сторони не з`явилися.

До суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_5 про розгляд справи в його та позивача відсутність, позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач подав до суду заяву, в якій просив судове засідання проводити без його участі, позовні вимоги визнав частково, а саме в частині відшкодування матеріальної шкоди. У частині відшкодування моральної шкоди просив відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 лютого 2023 року ОСОБА_2 визнано винуватим за ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України, 104 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік. Указаний вирок набрав законної сили 07 березня 2023 року.

Зазначеним вироком суду встановлено, зокрема, що неповнолітній ОСОБА_2 у кінці липня 2022 року, перебуваючи за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , у період дії на території України воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року та продовжено Указом Президента України № 341/2022 від 17 травня 2022 року строком на 90 діб, умисно, з корисливим мотивом, з метою особистого збагачення, зі відсутності вдома прийомних батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_4 шляхом вільного доступу з шафи в одній із кімнат будинку здійснив таємне викрадення 200 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 7314 грн, та золотих виробів 585 проби, а саме: пару сережок вагою 3,14 г, вартістю 3684,35 грн; сережку вагою 1,1 г, вартістю 1290,70 грн; сережку вагою 0,8 г, вартістю 938,69 грн; пару сережок вагою 4,68 г, вартістю 5491,32 грн; каблучку вагою 1,37 г, вартістю 1607,50 грн; каблучку вагою 1,71 г, вартістю 1994,71 грн, які належать ОСОБА_6 , після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення, отримавши реальну можливість розпорядитися викраденим майном. Потерпілому ОСОБА_1 заподіяно матеріальну шкоду в загальному розмірі 22 321,27 грн.

Згідно із ч. 1, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Преюдиція це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року (справа № 761/29966/16-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільного права є відшкодування збитків, інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

За змістом ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно із ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 3 статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виникнення такої шкоди тісно пов`язане і з обставинами справи, і з самою особою, оскільки різні протиправні дії чи бездіяльність тягнуть за собою неоднакові негативні наслідки емоційно - психологічного характеру для різних потерпілих залежно від їхнього темпераменту, психологічних особливостей тощо. Наявність моральної шкоди є фактом конкретного випадку. Відповідно, вчинення лише протиправного діяння стосовно особи свідчить про можливість, але не обов`язковість виникнення моральної шкоди.

Судова практика виходить із того, що об`єктивними обставинами, які підтверджують негативний емоційний стан особи, права якої порушені (потерпілого), є, зокрема, неможливість продовження активного суспільного життя, втрата певної роботи, вимушена зміна чи обмеження у виборі професії, погіршення або позбавлення реалізації фізичною особою своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми тощо.

По своїй суті зобов`язання з компенсації моральної шкоди є досить специфічним, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, яка завдала моральної шкоди, може бути: договір цієї особи з потерпілим, у якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості рішення суду, у якому визначені спосіб і розмір такої компенсації (висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат.

Подібний висновок вкладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, вироком суду Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 лютого 2023 року встановлено вину відповідача ОСОБА_2 у спричиненні позивачу ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 22 321,27 грн, а саме вартість викраденого майна, яка не була відшкодована.

Ураховуючи вимоги чинного законодавства та позицію відповідача про визнання позову в частині відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, у розмірі 22 321,27 грн, наявні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження вказаних у позові обставин щодо завдання позивачу моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача щодо викрадення майна.

Так, порушуючи питання про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн, позивач не надав суду належних, достатніх та допустимих доказів щодо спричинення йому моральної шкоди в цьому розмірі, на підставі яких позивач оцінив свої моральні страждання. Позовна заява містить лише загальні посилання на наявність підстав, на думку позивача, для відшкодування моральної шкоди, та посилання на моральні страждання, однак ці обставини не підтверджені жодними доказами, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд звертає увагу, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами. При цьому, як вже зазначалося вище, вчинення лише протиправного діяння стосовно особи свідчить про можливість, але не обов`язковість виникнення моральної шкоди.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 - 81, 82, 89, 247, 263 - 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) 22 321 (двадцять дві тисячі триста двадцять одна) гривень 27 копійок на відшкодування матеріальної шкоди.

У задоволенні позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко