Єдиний унікальний номер судової справи 488/1066/18
Провадження № 22-ц/812/1126/24
Провадження № 22-ц/812/1127/24 Суддя-доповідач апеляційного суду: Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

23 вересня 2024 року м. Миколаїв справа 488/1066/18

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Юрчак Яною Іванівною, на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2024 року та рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2024 року, постановлені під головуванням судді Селіщевої Л.І., в залі судового засідання в м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

встановив:

29 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Позов обґрунтовував тим, що рішенням Виконкому Жовтневої міської ради депутатів працюючих №43 від 21 березня 1967 року його дідусю ОСОБА_1 була виділена земельна ділянка під індивідуальне житлове будівництво, площею 488 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від 1 до 5 від 04 липня 1967 року, за дідусем позивача ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на житловий будинок разом із прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Дідусь позивача ОСОБА_1 з 16 жовтня 1965 року перебував у шлюбі з бабусею позивача ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй 1/2 частину вищевказаного житлового будинку, як на майно, що було набуто у шлюбі, відтак є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 . Спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняли її син ОСОБА_7 (батько позивача по даній справі) та її чоловік ОСОБА_1 (дідусь позивача), які на час смерті спадкодавця проживали та були зареєстровані разом зі спадкодавцем, вступили в управління спадковим майном, тобто фактично прийняли спадщину.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_7 , після смерті якого відкрилась спадщина на належну йому 1/4 частину спірного житлового будинку, яку він успадкував після смерті матері - ОСОБА_5 . Спадкоємцями після смерті були - позивач - ОСОБА_1 , який подав заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори, та ОСОБА_1 (дідусь позивача), який відмовився від належної йому частки спадщини на користь позивача.

Таким чином, після смерті батька позивача ОСОБА_7 , позивач успадкував 1/4 частину спірного житлового будинку, а його дідусь - ОСОБА_1 став власником 3/4 частини цього будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер дідусь позивача ОСОБА_1 , який за життя залишив заповіт на належне йому майно, заповівши його своїй дружині ОСОБА_3 та її доньці ОСОБА_4 , тобто відповідачам по даній справі.

Постановою нотаріуса П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори від 26 травня 2018 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на тій підставі, що через відсутність домової книги на житловий будинок неможливо встановити коло осіб, які були зареєстровані на час відкриття спадщини бабусі позивача ОСОБА_5 та батька позивача ОСОБА_7 . Крім того, батько позивача після смерті його батька ОСОБА_7 не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 . Також підставою відмови була відсутність правовстановлюючого документу спадкодавця на спадкове майно.

У зв`язку із цим позивач був змушений звернутися до суду із даним позовом, у якому просив:

- встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_7 після смерті його матері ОСОБА_5 ;

- визнати за ним право власності на 1/4 частину житлового будинку разом із прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 .

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2018 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 23 травня 2018 року на 11.20 год.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2020 року, із занесенням до журналу судового засідання, закрито підготовче засідання і призначено до судового розгляду (а.с.213, т.1).

26 вересня 2023 року позивач, діючи через свого представника адвоката Юрчак Я.І., подав позовну заяву (уточнена).

Позивач вказував, що ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2021 року по справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза.

Судовим експертом Регіональної торгово-промислової палати в Миколаївській області Лєсків С.А. був підготовлений висновок експертизи №125-073 від 23 лютого 2022 року, відповідно до якого розроблено два варіанти виділу в натурі житлового будинку з надвірними господарськими спорудами співвласнику з визначенням реальної частки, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач вважав за доцільне застосувати та прийняти перший варіант виділу в натурі спірного житлового будинку та просив:

- встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_7 після смерті його матері ОСОБА_5 ;

- затвердити перший варіант виділу у натурі житлового будинку разом із надвірними господарськими співвласнику з визначенням реальної частки, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який запропонований судовим експертом РТПП у Миколаївській області Лєсків С.А. у висновку експертизи № 125-073 від 23 лютого 2022 року;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 12/100 частин у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_2 разом із прилеглими до нього господарськими будівлями і спорудами, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про прийняття до розгляду позовної заяви ОСОБА_1 , яка надійшла до суду 26 вересня 2023 року. Позовну заяву не прийнято до розгляду та повернуто позивачу.

Постановлюючи ухвалу суд виходив з того, що позивач належним чином повідомлений про день, час і місце судового засідання, зазначив, що зі змісту позовної заяви вбачається, що у ній представник позивача фактично одночасно змінює і підставу позовних вимог, і предмет позову, що є порушенням ч. 3 ст. 49 ЦПК України, яка надає право позивачу змінити предмет або підставу позову до закінчення підготовчого засідання, якщо справа розглядається за правилами загального позовного провадження. Виходячи із такого, закон не наділяє позивача правом одночасної зміни і предмета і підстав позову.

Крім цього, суд звернув увагу на те, що остання позовна заява була подана представником позивача після закінчення підготовчого провадження у даній справі, що суперечить положенням ст. 49 ЦПК України.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2024 рокувідмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач належним чином повідомлений про розгляд справи. На підтвердження факту прийняття спадщини ОСОБА_7 (батьком позивача) після смерті його матері ОСОБА_5 , позивачем не надано відповідних належних і допустимих доказів, тому в силу приписів ч. 1 ст. 80, ч.ч. 1,6, 7 ст. 81 ЦПК України, суд вважав ці обставини недоведеними.

До того ж, суд зазначив, що за життя ОСОБА_5 заповіту не залишила. До кола спадкоємців першої черги за законом після її смерті відносились: її чоловік ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_8 та ОСОБА_7 частка яких, за умови прийняття спадщини в установленому законом порядку, становить 1/6 частина вказаного житлового будинку. Крім того, за наявними у справі доказами, розмір частки не може дорівнювати 1/4 частині спірного житлового будинку, який існує на даний час, оскільки за час шлюбу з ОСОБА_9 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 ) в період з 26 червня 1981 року по 10 вересня 1997 року спірне домоволодіння дійсно зазнало істотних покращень та збільшилося у розмірі, яких не існувало на час смерті бабусі позивача ОСОБА_5 , тому вони не могли увійти до складу спадкової маси, що міг прийняти у спадщину її син, батько позивача по даній справі ОСОБА_7 .

До того ж, суд не взяв до уваги висновок експерта за № 125-073 від 23 лютого 2022 року зазначивши, що він не дає відповіді на питання, які ставились судом в ухвалі від 06 жовтня 2021 року, та відповідає на інші питання, які судом не ставились та фактично не стосуються предмету позову у даній справі. Клопотань про призначення іншої експертизи (додаткової, повторної тощо), учасники справи не заявляли.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги у даній справі є необґрунтованими та недоведеними, тому не вбачав підстав для їх задоволення і відмовив позивачу у повному обсязі.

Не погодившись з ухвалою суду, якою відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про прийняття до розгляду позовної заяви (уточненої) ОСОБА_1 , яка надійшла до суду 26 вересня 2023 року та повернуто, ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Юрчак Я.І., подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити клопотання про прийняття до розгляду позовної заяви.

Позивач зазначав, що судом першої інстанції порушені його процесуальні права, оскільки судом постановлено ухвалу за його відсутності та без належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання по справі.

Також вказував на непослідовність позиції суду першої інстанції під час розгляду справи, посилаючись на те, що клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи було задоволено під час судового розгляду справи. Уточнена позовна заява від 26 вересня 2023 року була складена та подана, як наслідок проведення експертизи та відповідно до її висновків. Проте суд першої інстанції відмовив у прийнятті її до розгляду.

Крім того, зазначав, що необхідність у зміні (уточнені) позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Також не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Юрчак Я.І., подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким: встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_7 після смерті його матері ОСОБА_5 ; затвердити перший варіант виділу у натурі житлового будинку разом із надвірними господарськими співвласнику з визначенням реальної частки, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який запропонований судовим експертом РТПП у Миколаївській області Лєсків С.А. у висновку експертизи № 125-073 від 23 лютого 2022 року, визнати за ОСОБА_1 право власності на 12/100 частин у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_2 разом із прилеглими до нього господарськими будівлями і спорудами, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зазначав, що судом першої інстанції порушені його процесуальні права, оскільки судом прийнято рішення за його відсутності та без належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання по справі.

Також вказував, що висновок експерта складений відповідно до вимог чинного законодавства.

Судом надавалася оцінка спірного житлового будинку на предмет покращень та збільшення його в розмірах, врахування чи не врахування окремих забудов. Однак для вирішення вказаних питань проводиться експертне дослідження, з залученням відповідних фахових експертів.

Позивач не погодився з висновком суду першої інстанції, що житловий будинок літ. А? був побудований у 1987 році, сарай літ. Д., вбиральня літ. Е і душ літ. Ж були побудовані у 1984 році, навіс літ. З побудований у 1988 році. Тобто, на час смерті бабусі позивача ОСОБА_5 вищевказаних споруд не існувало, тому вони не могли увійти до складу спадкової маси, що міг прийняти у спадщину її син, батько позивача по даній справі ОСОБА_7 , оскільки до складу спадщини входить житловий будинок по провулку Сіверсів, що в м. Миколаєві, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданого Миколаївським міжміським БТІ 21 січня 2010 року. До суду не було надано документів щодо виділення в окрему адресу вищевказаних забудов, наданні їм окремого правовстановлюючого документу на нерухоме майно та визначення іншого власника. Отже, як наслідок, не можливо виділяти (відокремлювати) вище вказані споруди зі складу спадщини, яка є предметом позову.

Заявник акцентував увагу, що спадщину ОСОБА_5 прийняв її син ОСОБА_7 , який вступив у володіння спадковим майном. Останній був зареєстрований та проживав в будинку, використовував будинок як своє єдине місце проживання. Крім батька позивача, ОСОБА_7 , спадщину бабусі позивача прийняв її чоловік ОСОБА_1 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Дані факти підтверджені зокрема копією будинкової книги на житловий будинок, яка міститься в матеріалах справи та не заперечувалися іншими учасниками справи. Однак судом першої інстанції не надано належної оцінки вказаним доказам.

Відповідач ОСОБА_3 в заяві від 11 липня 2024 року просила залишити без задоволення апеляційні скарги позивача, а ухвалу та рішення суду залишити без змін. Крім того, просила розглядати справу у її відсутність, посилаючись на неможливість прибуття в судове засідання за станом здоров`я.

Представник ОСОБА_4 адвокат Ротар А.Л. подала заяву, в якій просила розглядати справу у відсутності відповідача та залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Відзиву на апеляційні скарги на час розгляду справи апеляційним судом відповідачами не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи судове засідання, яке призначене на 14 травня 2024 року було відкладено на іншу дату у зв`язку із неявкою учасників справи (т.2 а.с. 80).

Згідно довідки суду судове засідання призначено на 29 травня 2024 року (т. 2 а.с. 81).

Проте матеріали справи не містять відомостей про повідомлення позивача ОСОБА_1 про дату, час і місце засідання суду.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також грубим порушенням вимог статей 128-130, 223 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку за апеляційними скаргами ОСОБА_1 дійшов висновку, що вказане порушення суду першої інстанції норм процесуального права, є обов`язковою підставою для скасування ухвали та рішення районного суду відповідно до наведеної норми процесуального права, оскільки такі доводи містяться в апеляційній скарзі.

Ухвалюючи нові судові рішення колегія суддів виходить з наступного.

Щодо оскаржуваної ухвали суду першої інстанції колегія суддів дійшла наступних висновків.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

За частиною першою, пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено право позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.

При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21).

За частиною третьою статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Виходячи з загальних положень ЦПК України, підстави позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів; предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, який проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо. Таке ж визначення міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 зазначено, що зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову одночасно не допускається. Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 13 березня 2018 року в справі № 916/1764/17.

Як убачається із матеріалів справи, 29 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності (ідеальної частки) на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Підстави для задоволення позовних вимог первісного позову позивачем обґрунтовані необхідністю захисту його порушеного права як спадкоємця.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2018 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 23 травня 2018 року на 11.20 год.

Протокольною ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2020 року підготовче судове засідання закрито.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2021 року по справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза.

Судовим експертом Регіональної торгово-промислової палати в Миколаївській області Лєсків С.А. був складений висновок експертизи №125-073 від 23 лютого 2022 року, відповідно до якого розроблено два варіанти виділу в натурі житлового будинку з надвірними господарськими спорудами співвласнику з визначенням реальної частки, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

26 вересня 2023 року позивач, діючи через свого представника адвоката Юрчак Я.І., подав уточнену позовну заяву, в якій просив:

- встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_7 після смерті його матері ОСОБА_5 ;

- затвердити перший варіант виділу у натурі житлового будинку разом із надвірними господарськими співвласнику з визначенням реальної частки, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який запропонований судовим експертом РТПП у Миколаївській області Лєсків С.А. у висновку експертизи № 125-073 від 23 лютого 2022 року;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 12/100 частин у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_2 разом із прилеглими до нього господарськими будівлями і спорудами, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В позовній заяві позивач, посилаючись на висновок експерта, просив про застосувати та прийняти перший варіант виділу в натурі спірного житлового будинку з надвірними господарськими спорудами.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимог про поновлення строку позивач не заявляв та фактично змінив предмет та підстави позову за вимогами майнового характеру.

До того ж, позовна заява (уточнена) подана 26 вересня 2023 року, тобто через два роки після закінчення підготовчого судового засідання.

Встановивши, що заява про прийняття уточненої позовної заяви подана 26 вересня 2023 року, тобто майже через понад два роки після закінчення підготовчого судового засідання, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погоджується апеляційний суд, зробив правильний висновок про відсутність підстав для її задоволення, оскільки вказана заява подана з недотриманням вимог ЦПК України.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Норми, що регулюють строки подачі скарг (заяв), безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення ЄСПЛ у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції з метою не допущення порушення процесуальних прав позивача, протягом усього розгляду справи надавав йому можливість подавати клопотання та заяви, у тому числі й уточнені позовні заяви, проте з останньою уточненою позовною заявою він звернувся через понад два роки після закінчення підготовчого провадження.

До того ж, колегія суддів звертає увагу, що згідно приписів частини шостої статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для прийняття уточненої позовної заяви та необхідність її повернення, оскільки вказана заява подана з недотриманням вимог ЦПК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу суду, апеляційний суд встановивши порушення судом першої інстанції норм процесуального права передбаченні пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України дійшов висновку, що оскаржуване судове підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення, яким повернути позовну заяву представника позивача адвоката Юрчак Я.І. подану 26 вересня 2023 року.

Щодо позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Виконкому Жовтневої ради депутатів №43 від 21березня 1967 року ОСОБА_1 для індивідуального житлового будівництва була виділена земельна ділянка площею 488 кв.м. по АДРЕСА_3 , на даний час АДРЕСА_2 .

16 жовтня 1965 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 . У цьому шлюбі у них народилися діти: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 (батько позивача по даній справі).

04 липня 1967 року між ОСОБА_1 і Виконкомом Жовтневої ради депутатів був укладений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_3 , загальною площею 488 кв.м. Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Жовтневої державної нотаріальної контори 08.08.1967 р. за реєстр. № 1274.

Згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків і домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заст. міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, яка була чинною на час існування відповідних правовідносин, - нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію відносяться до правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь (п. 14 Додатку № 1 до даної Інструкції).

Зі змісту наявного у матеріалах справи акту прийняття в експлуатацію житлового будівництва вбачається, що будівництво вказаного житлового будинку було закінчене у 1971 році.

Відповідно до статті 22 КпШС, що діяв на час виникнення спірних правовідносин майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Оскільки житловий будинок по АДРЕСА_2 (до перейменування - АДРЕСА_4 ) був набутий подружжям Олійників за час шлюбу, то виходячи із приписів діючого на той час законодавства, презюмується, що частка ОСОБА_5 у праві власності на цей будинок складала 1/2 частину. Доказів, які б спростовували висновки суду, матеріали справи не містять.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (бабуся позивача).

Із відповіді Державного нотаріального архіву Миколаївської області та П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори на запити суду вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заводилась.

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_5 заповіту не залишила. До кола спадкоємців першої черги за законом після її смерті відносились: її чоловік ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , частка яких за умови прийняття ними спадщини в установленому законом порядку, становить 1/6 частина вказаного житлового будинку.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (пункт 5 Прикінцевих положень ЦК України).

У справі, яка переглядається, спадщина після ОСОБА_5 відкрилася під час дії ЦК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 548 ЦК Української РСР (тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час відкриття спадщини після ОСОБА_5 ) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частина перша та друга статті 549 ЦК Української РСР).

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК України РСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подання державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Вказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2020 року в справі № 348/618/15-ц (провадження № 61-9592св19) вказано, що «згідно з частинами першою, другою статті 549 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом статті 553 ЦК Української РСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). З урахуванням змісту статті 76 ЦПК України прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном може підтверджуватися будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, чинній станом на час відкриття спадщини), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього».

Такий висновок щодо належності та допустимості доказів вступу в управління чи володіння спадковим майном узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 січня 2021 року у справі № 204/1611/17 (провадження № 61-3374св19), від 5 березня 2021 року у справі № 585/2993/17 (провадження № 61-14279св20), від 22 лютого 2023 року у справі № 678/1119/21 (провадження № 61-9090св22) та від 6 грудня 2023 року у справі № 144/1842/21 (провадження № 61-8262св23).

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що спадкоємцем ОСОБА_5 за законом є її чоловік ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Із запису в будинковій книзі слідує, що спадкоємці ОСОБА_5 , її чоловік ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_8 , ОСОБА_7 були постійно прописані в спадковому будинку в період шести місяців після смерті спадкодавця.

Отже, оскільки її чоловік ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на день відкриття спадщини були прописані та проживали разом зі спадкодавцем в спадковому будинку в період шести місяців після смерті спадкодавця, тому вони відповідно до статті 549 ЦК Української РСР вважаються такими, що прийняли спадщину, однак вони не оформили свої спадкові права.

Частка кожного із спадкоємців ОСОБА_5 становить 1/6 частину вказаного житлового будинку. Тому твердження позивача про те, що частка ОСОБА_7 становила 1/6 частину спірного житлового будинку є необґрунтованим.

Із матеріалів справи вбачається, що 26 червня 1981 року ОСОБА_1 (дідусь позивача) одружився з ОСОБА_9 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 ), матір`ю відповідачки по даній справі ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_11 померла.

ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_8 , дядько позивача по даній справі, та відповідно син ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Із копії спадкової справи № 163/2008, заведеної П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою до майна ОСОБА_8 (а.с. 167-184 тому 1), вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після його смерті звернувся лише його батько ОСОБА_1 , який проживав та був зареєстрований разом зі спадкодавцем на час смерті останнього.

Заповіту на випадок своєї смерті ОСОБА_8 не залишив.

11 квітня 2008 року державним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Олійнику А.І. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті його сина ОСОБА_8 , на спадкове майно: грошові вклади з усіма належними відсотками та компенсаціями, що знаходяться на зберіганні у Корабельному відділенні ВАТ «Державний Ощадний банк України» № 8310.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 (батько позивача по даній справі).

Із копії спадкової справи № 162/2008, заведеної П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою до майна померлого ОСОБА_7 (а.с. 99-112 тому 1), вбачається, що на випадок своєї смерті він заповіту не залишив. Із заявами про прийняття спадщини після його смерті до нотаріуса звернулись ОСОБА_7 в інтересах малолітнього сина спадкодавця ОСОБА_1 (позивача по даній справі), а батько спадкодавця ОСОБА_1 подав заяву про відмову від належної йому спадщини на користь позивача.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

В силу статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Як встановлено позивач прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_7 звернувшись із заявою про прийняття спадщини після його смерті до нотаріуса.

Постановою державного нотаріуса П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори (а.с. 27 тому 1) позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_7 , у зв`язку з неподанням зареєстрованого документу, що посвідчує право власності на спадкове майно - на частку житлового будинку по АДРЕСА_2 .

14 травня 2008 року ОСОБА_1 (дідусь позивача) одружився з ОСОБА_3 , яка після реєстрації шлюбу залишила прізвище ОСОБА_12 .

ІНФОРМАЦІЯ_8 помер дідусь позивача ОСОБА_1 .

Із копії спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г. до майна померлого ОСОБА_1 (а.с. 115-124 том 1), вбачається, що на випадок своєї смерті останній залишив заповіт, яким заповів належний йому житловий будинок АДРЕСА_2 , у рівних частках своїй дружині ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідачам по даній справі.

Позивач та відповідачі в установлений законом строк подали заяви до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 . Відповідачка ОСОБА_3 як дружина спадкодавця, подала нотаріусу заяву, в якій відмовилась від видачі їй свідоцтва про право власності на 1/2 частину майна, набутого за час шлюбу зі спадкодавцем, мотивуючи тим, що спадкове майно є особистою приватною власністю спадкодавця.

Згідно частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (спадкування за правом представлення).

За своїм правовим змістом, спадкування за правом представлення є різновидом спадкування за законом, яке передбачає появу у певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем. Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини. До числа спадкоємців за правом представлення належать, зокрема, внуки спадкодавця вони спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, тобто синові, дочці спадкодавця.

Спадкування за правом представлення може мати місце тільки при спадкуванні за законом, і в силу статті 1266 ЦК України лише за умови, якщо спадкодавець не склав заповіт, а спадкоємець за законом помер до відкриття спадщини.

Аналізуючи вказані обставини апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт прийняття ОСОБА_7 спадщини після смерті його матері ОСОБА_5 , оскільки він постійно проживав та був прописаний разом із спадкодавцем в спадковому будинку в період шести місяців після смерті спадкодавця та розмір його частки у спадщині становив 1/ 6 частину спірного житлового будинку,

При цьому колегія суддів звертає увагу, що в акті про прийняття в експлуатацію (а.с. 53 тому 1) зазначено, що житловий будинок був побудований у 1971 році, мав житлову площу 46,5 кв.м. та площу забудови 81,9 кв.м., розміром основної частини 7 х 11,5, був відокремленим та одноповерховим житловим будинком з верандою. Крім будинку, у домоволодінні був побудований сарай площею 5 х 3, та дерев`яний забор.

Як встановлено після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , дідусь позивача ОСОБА_1 одружився вдруге, ІНФОРМАЦІЯ_9 з ОСОБА_9 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 ), матір`ю відповідачки по даній справі ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_11 померла.

У період до 13 листопада 1989 року спірне домоволодіння зазнало істотних покращень та збільшилося у розмірі. Так, зі змісту технічного паспорту на спірний будинок, який був виготовлений Миколаївським МБТІ 13 листопада 1989 року (а.с. 56-64 тому 1), вбачається, що на території домоволодіння було здійснено самозабудову двоквартирного будинку у складі: житлової прибудови літ. А?, сараю літ. Д., вбиральні літ. Е, душу літ. Ж, навісу літ. З, нежитлової прибудови літ. А?, тамбуру літ. а, сіней літ. а?, погрібу літ. апд, внаслідок чого житлова площа була збільшена на 28,7 кв.м. Ці споруди були узаконені рішенням виконкому № 211 від 15 грудня 1989 року. При цьому, житловий будинок літ. А? був побудований у 1987 році, сарай літ. Д., вбиральня літ. Е і душ літ. Ж були побудовані у 1984 році, навіс літ. З побудований у 1988 році.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_13 , в суді першої інстанції посилалася на те, що більшу частину домоволодіння було побудовано за життя та за участі її матері ОСОБА_11 , тому 18 липня 2017 року ОСОБА_1 склав заповіт, яким заповів спірний житловий будинок з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями в рівних частках його дружині ОСОБА_3 та їй.

Судом не встановлено та матеріали справи не містять доказів перерозподілу часток співвласників, тому саме по собі заперечення на позов ОСОБА_4 , на думку колегії суддів, є недоведеними та не є підставою для відмови у задоволенні позову у даній справі.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2021 року по даній справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза, проведення якої було доручено судовому експерту РТПП в Миколаївській області ОСОБА_14 .

Серед питань, які ставилися перед експертом, було визначення ідеальної частки у спірному житловому будинку та прилеглих до нього господарських будівлях і спорудах, яку складає спадкова маса ОСОБА_5 , виходячи із 1/2 частини цього будинку та його технічних параметрів станом на дату відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також на вирішення експерта було поставлено питання визначення ідеальної частки у спірному житловому будинку та прилеглих до нього господарських будівлях і спорудах, яку складає спадкова маса ОСОБА_7 , виходячи із 1/4 та 1/6 частини цього будинку, на день відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Висновком експерта за № 125-073 від 23 лютого 2022 року були запропоновані варіанти виділу в натурі частини житлового будинку з надвірними господарськими спорудами співвласнику з визначенням реальної частки.

Проте, колегія суддів не бере до уваги вказаний висновок експерта, оскільки він не стосуються предмету позову у даній справі. Клопотань про призначення іншої експертизи (додаткової, повторної тощо), учасники справи не заявляли.

Також колегія суддів зауважує, що частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Як на обґрунтування позовних вимог у цій справі ОСОБА_1 посилався, на те, що окремо пред`явлена вимога про встановлення факту прийняття спадщини його померлим батьком ОСОБА_7 після смерті матері ОСОБА_5 надає йому можливість отримати право на спадщину за законом в судовому порядку. Таким чином, позивач звернувся до суду із метою захисту свого спадкового права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у даній справі для визнання права на спадщину доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном є запис в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після смерті спадкодавця, що передбачено пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, чинній станом на час відкриття спадщини), а тому закон не вимагає рішення суду про встановлення факту прийняття спадщини померлим.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд дійшов висновку, що встановлення судом факту прийняття спадщини померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого він звернувся до суду.

За такого, колегія суддів вважає, у цьому випадку, достатнім буде встановити такий факт в мотивувальній частині судового рішення апеляційного суду.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття померлим ОСОБА_7 спадщини матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 слід відмовити.

При цьому як встановлено частка спадкоємця ОСОБА_5 становила 1/6 частину вказаного житлового будинку.

Встановивши, що позивач після смерті батька ОСОБА_7 прийняв спадщину у встановленому законом порядку, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом слід задовольнити частково та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Переглядаючи справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду, апеляційний суд встановивши порушення судом першої інстанції норм процесуального права передбаченні пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України дійшов висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки за наслідками розгляду апеляційної скарги ухвала суду першої інстанції скасована та ухвалено нове судове рішення про повернення позовної заяви ОСОБА_1 , яка подана 26 вересня 2023 року, то судові витрати за подання та розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду покладаються на позивача.

Позивачем при подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 1 409 грн 60 коп., за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 4 026 грн.

В задоволенні немайнової вимоги позивача відмовлено, а майнову вимогу задоволено частково на 66,66%, то в з відповідачів на користь підлягає стягненню по 588, 47 грн 47 коп. з кожної.

Керуючись статтями 367, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Юрчак Яною Іванівною, на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2024 року, задовольнити частково.

Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 , подану 26 вересня 2023 року повернути позивачу.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Юрчак Яною Іванівною, на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2024 року, задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття померлим ОСОБА_7 спадщини матері ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений в обох судових інстанціях в розмірі по 588 грн 47 коп з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 24 вересня 2024 року.