справа № 166/112/24
провадження № 2/166/52/24
РІШЕННЯ

іменем України

25 жовтня 2024 року сел. Ратне

Ратнівський районний суд Волинської області в складі головуючого судді Свистун О.М.,

за участю секретаря Омелько Н.І.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачів ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком,

установив:

Представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 адвокат Панасюк І.І. 12 січня 2024 року звернувся в суд із даним позовом до ОСОБА_5 , який обґрунтовує тим, що 15 травня 1993 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено шлюб, який рішенням Ратнівського районного суду від 04.01.2022 розірвано.

У подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_7 .

З моменту укладення шлюбу ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю проживала в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , в який вона вселилася, як член сім`ї відповідно до положень Житлового кодексу України. Під час подружнього життя ОСОБА_1 спільно з членами своєї сім`ї вела спільне господарство, господарювала на присадибній ділянці, удосконалювала житлові умови, проводила поточні та капітальні ремонти, брала безпосередню участь у витратах з утримання житлового будинку.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 позивачка ОСОБА_1 залишилася проживати у згаданому будинку, однак, повернувшись із Республіки Польща 03 листопада 2023 року, вона виявила факт заміни замків у вхідних дверях житлового будинку та підсобних приміщеннях. Крім того, їх спільна дочка ОСОБА_4 також не змогла потрапити у житловий будинок, де вона проживає від народження та де знаходяться її особисті речі.

Указав, що відповідач звертався до Ратнівського районного суду Волинської області та до Велимченської сільської ради із вимогами про зняття ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , однак у вказаних вимогах йому було відмовлено.

ОСОБА_1 намагалася самостійно відновити своє порушене право на користування житловим будинком шляхом проведення перемовин із відповідачем, однак безрезультатно.

Таким чином, позивачі на сьогоднішній день залишилися без даху над головою та без своїх особистих речей, що є прямим порушенням їх прав та законних інтересів.

Зазначив, що позивачі не втратили право користування спірним житлом, як колишні члени сім`ї власника житла, і продовжують уважати спірний будинок своїм єдиним житлом, на користування яким мають право, однак відповідач чинить перешкоди у здійсненні позивачами цього права.

За наведених підстав просить зобов`язати ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання вільного доступу до приміщень житлового будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також стягнути з відповідача понесені позивачами судові витрати.

Ухвалою суду від 12 січня 2024 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі.

Ухвалою суду від 23 січня 2024 року призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 05 лютого 2024 року провадження у даній справі зупинено до припинення перебування відповідача ОСОБА_5 у складі Збройних Сил України під час воєнного стану в Україні. Постановою Волинського апеляційного суду від 27 березня 2024 року дану ухвалу залишено без змін.

Ухвалою суду від 30 квітня 2024 року у зв`язку зі зміною складу суду суддею Свистун О.М. дану справу прийнято до свого провадження.

Ухвалою суду від 26 серпня 2024 року поновлено провадження у справі.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали із підстав, зазначених у позові.

Позивачка ОСОБА_1 пояснила, що після одруження із позивачем 16 травня 1994 року вона почала проживати у будинку останнього на АДРЕСА_1 . У цьому ж будинку проживали їхні дочки, одна з яких на даний час проживає у власному недобудованому будинку, інша - у батьків чоловіка у Республіці Білорусь, куди, будучи вагітною, поїхала перед війною, де народила дитину, певний час через побоювання воєнних дій на території Волинської області не поверталася, однак на даний час відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житловим будинком. У будинку за вказаною вище адресою вона та дочка ОСОБА_4 були зареєстровані, допоки за заявою ОСОБА_5 їх реєстрація не була припинена. Указала, що після розлучення вона продовжувала проживати у будинку, доглядала його та прибудинкову територію, придбавала побутову техніку, сплачувала комунальні послуги, у будинку зберігаються її та дочки особисті речі. Це вона робила й у період перебування ОСОБА_5 на службі в ЗСУ. Зазначила, що будинок за вказаною адресою є їх (позивачів) єдиним житлом. У 2023 році вона поїхала на заробітки у Республіку Польща. Повернувшись восени в Україну, вона виявила, що у вхідних дверях будинку відповідач замінив замки, не залишивши їй ключів, на будинку змонтував камери відеонагляду. Маючи намір скосити траву біля будинку, вона зайшла у підсобне приміщення за мотокосою, однак відповідач, виявивши її за допомогою камер на подвір`ї будинку, викликав поліцію. Результати розгляду його звернення їй невідомі. Відтак у будинок вона потрапити не змогла, тому змушена була купляти теплий одяг, певний період жити у знайомих та повертатися у Польщу. Вона зверталася із заявою у поліцію з приводу неправомірного позбавлення її житла відповідачем, однак її заяву по суті вирішено не було. Повернувшись із заробітків в Україну в цьому році, знову ж таки доступу до будинку вона не отримала: відповідач замінив вхідні двері, не надавши їй ключів, змонтував додаткові відеокамери. На даний час вона проживає у дочки в будинку останньої, що у цьому ж селі, інша дочка через таку поведінку відповідача змушена проживати у батьків чоловіка у Республіці Білорусь. Незважаючи на неприязні відносини між нею та відповідачем, уважає, що тривалий упродовж 30 років зв`язок із цим житлом надає їй право на проживання у будинку або ж у літній кухні біля будинку навіть після розлучення із чоловіком. Під час оголошеної судом перерви вона за домовленістю із відповідачем мала доступ до будинку, одна лише для того аби забрати свої особисті речі. Присутня при цьому сестра чоловіка висловлювалася щодо неї нецензурною лексикою, проганяла з будинку, відповідач їй у цьому не перечив. Просить позов задовольнити.

Представник позивача пояснив, що позивачі, які вселилися у будинок відповідача, як колишні члени його сім`ї, вправі проживати у ньому, зважаючи на відсутність іншого житла. ОСОБА_5 чинить перешкоди в користуванні будинком позивачами. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав. Пояснив, що житловий будинок є особистою власністю відповідача. Оскільки позивачі не є членами його сім`ї, тому їх проживання у будинку порушує його права як власника на вільне розпорядження своїм майном. Уважає сумнівною можливість спільного проживання сторін з огляду на неприязні відносини між ними. На його думку, недоведеними є твердження позивачів про створення відповідачем перешкод у користуванні житлом. Просить у задоволенні позову відмовити.

Позивачка ОСОБА_4 та відповідач у судове засідання не з`явилися.

Вислухавши пояснення учасників, дослідивши письмові докази, суд установив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України)).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.

Статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Установлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 04 січня 2022 року розірвано. У шлюбі в сторін народилася дочка ОСОБА_8 , що стверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_1 .

З витягів із реєстру територіальної громади № 2023/008464552 та № 2023/008464824 від 18.10.2023, копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до 18 жовтня 2023 року були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (до адміністративно-територіальної реформи Ратнівського) району Волинської області з 22 травня 1998 року та 02 липня 2020 року відповідно.

ОСОБА_5 є власником житлового будинку на АДРЕСА_1 , який він успадкував за заповітом після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №267388533 від 24.07.2021 (а.с. 36) та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с. 37).

З пояснень позивача ОСОБА_1 та її представника вбачається, що відповідач чинить перешкоди у користуванні житловим будинком.

Такі доводи позивачів стверджуються їх спільною заявою до відділення поліції №2 (сел. Ратне) Ковельського РУП ГУНП у Волинській області від 17.11.2023 про учинення ОСОБА_5 перешкод у користуванні ними житлом шляхом заміни замка у вхідних дверях та підсобних приміщеннях.

Згідно із відповіддю ВП №2 на вказане звернення від 19.12.2023 (а.с.21, 22) у зв`язку із відсутністю ОСОБА_5 за місцем проживання установити мету заміни ним замка у вхідних дверях не вдалося, відтак після його повернення за результатами його майбутнього опитування буде вирішено питання про притягнення його до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП.

Такі ж результати розгляду звернення ОСОБА_10 зафіксовано у довідці за підписом ПОГ СВГ ВП Ковельського РУП ГУНП у Волинській області В.Кондратюка від 19.12.2023 (а.с.24).

Дане звернення позивачів дотепер остаточно не вирішено.

Позивачка ОСОБА_1 05 лютого 2024 року повторно звернулася до поліції з приводу обмеження доступу до будинку її колишнім чоловіком ОСОБА_5 . Покликаючись на пояснення ОСОБА_5 про заміну замків із метою збереження особистого майна в період його лікування у м. Львів начальник місцевого відділення поліції листом від 14.02.24 (а.с.103) повідомив про відсутність достовірних відомостей про наявність вини ОСОБА_5 у вчиненні домашнього насильства. Однак із цього листа не встановлено, чи з`ясовували працівники поліції в сторін конфлікту питання про надання/ненадання заявниці ключів від зміненого замка з метою її доступу до будинку.

Указане рішення ОСОБА_11 оскаржила до ГУНП у Волинській області, однак згідно із листом Управління від 16.02.24 (а.с.104) порушень чинного законодавства у діях працівників ГУНП у Волинській області не встановлено.

Про намір відповідача перешкодити позивачам, зокрема ОСОБА_4 , користуватися будинком, свідчить ініційований ним позов про визнання останньої такою, що втратила право користування житловим будинком за вказаною вище адресою. Однак згідно із рішенням Ратнівського районного суду від 08.11.2022, що набрало законної сили 09.12.2022, у задоволенні позову відмовлено, при цьому суд установив поважність причин відсутності ОСОБА_4 за зареєстрованим місцем проживання, що є аналогічними тим, які повідомлені стороною позивачів у справі, що розглядається.

Більш того, на підставі пп. 5 п. 50 Постанови КМУ «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» від 7 лютого 2022 р. № 265 за заявою ОСОБА_5 від 18.10.2023 як власника житла Велимченська сільська рада зняла ОСОБА_1 та ОСОБА_4 із зареєстрованого місця проживання.

Таким чином, суд на підставі досліджених доказів установив, що відповідач замінив замки у вхідних дверях житлового будинку та підсобних приміщеннях, не надав ключі позивачам до нових замків, таким чином обмежив позивачів у їхньому праві користування вказаним житлом.

Іншого придатного для проживання житла позивачі не мають.

Згідно із ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У пункті 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, передбачених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8 Конвенції, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатися як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою (рішення від 16 липня 2009 року у справі Zehentner v. Austria, заява № 20082/02).

Як зауважила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), що загалом може бути застосовною у даній справі, питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися, зокрема, з урахуванням обставин щодо наявності чи відсутності іншого житла, а також із дослідженням питання дотримання балансу між захистом права власності позивача як власника житла та захистом права відповідача на користування житлом.

У даній справі установлено, що позивачі вселилися у будинок ОСОБА_5 за його згодою, як дружина і дочка, та постійно проживали у цьому будинку тривалий період часу.

Згідно із статтею 156 ЖК України припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відтак учинені відповідачем перешкоди в користуванні позивачами житловим будинком, що фактично зумовлює позбавлення їх єдиного житла, становлять непропорційне втручання у право позивачів на житло.

На думку суду, неможливість для ОСОБА_5 як власника здійснювати одноосібне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Із врахуванням установлених судом обставин справи суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на те, що учинені відповідачем перешкоди в користуванні будинком позивачам, у якому вони постійно проживали тривалий період часу і з яким не втратили зв`язок, буде суперечити приписам статті 8 Конвенції та практиці ЄСПЛ, згідно з якою втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Суд, задовольняючи позов, стягує із відповідача на користь ОСОБА_1 понесені останньою витрати зі сплати судового збору в розмірі 1221,20 грн. Крім цього, ураховуючи, що при відкритті провадження помилково не було вирішено питання про сплату судового збору іншим позивачем ОСОБА_4 , суд стягує із відповідача на користь держави 1221, 20 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 279 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 383, 401-406 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_1 , ОСОБА_4 у користуванні житловим будинком, що на АДРЕСА_1 , шляхом надання вільного доступу до житлового будинку.

Стягнути із ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 1221 (одну тисячу двісті двадцять одну) гривню 20 коп судового збору та на користь держави 1221 (одну тисячу двісті двадцять одну) гривню 20 коп судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом 30 днів із дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 29 жовтня 2024 року о 16 год 30 хв. Учасники справи:

Позивачі: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_5 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя Ратнівського

районного суду О.М.Свистун