ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 711/4201/22

провадження № 61-9660св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Петрова Є. В.,

Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Черкаська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Черкаської міської ради,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду

м. Черкаси від 27 березня 2023 року, ухвалене у складі судді Скляренко В. М., та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 червня 2023 року, постановлену колегією у складі суддів: Сіренка Ю .В., Гончар Н. І., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року Черкаська міська рада звернулась з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Черкаської міської ради, про виселення та зняття з реєстрації.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що квартира

АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду і не приватизована.

ОСОБА_1 вселився до квартири з дозволу наймача ОСОБА_3 та пізніше зареєстрував у помешканні свою неповнолітню дочку ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, тому припинився договір піднайму, на підставі якого відповідачі вселилися до квартири.

На день подання позову відповідачі як тимчасові жильці втратили право користування квартирою, але відмовляються виселитися з неї та знятися з реєстраційного обліку.

У зв`язку з наведеним позивач просив виселити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , зняти їх з реєстраційного обліку в цій квартирі, судові витрати покласти на ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 березня

2023 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду

від 27 червня 2023 року, позовні вимоги Черкаської міської ради задоволено.

Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири

АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі.

Компенсовано Черкаській міській раді за рахунок держави у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір шляхом повернення Черкаській міській раді за рахунок коштів Державного бюджету України 4 962 грн.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 набув право користування спірним житлом на умовах, які передбачені законом для тимчасових мешканців, оскільки він не є членом сім`ї основного наймача і вселився до спірного житла без згоди наймодавця, яким є позивач. Отже право користування відповідачів спірним житлом є похідним і залежить від права користування ним основного наймача, а відтак обмежується строком договору найму щодо спірного житла, укладеним із ОСОБА_3 на підставі виданого їй ордеру. ОСОБА_1 вселився і користувався спірним житлом на безоплатній основі за згодою ОСОБА_3 , тому він є тимчасовим мешканцем, а положення законодавства, які регулюють правовідносини з договорів піднайму, не підлягають застосуванню, оскільки договір піднайму житла є оплатним (стаття 95 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), частина друга статті 823 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Також суди виходили з того, що договірні правовідносини припинені зі смертю фізичної особи, оскільки в такому випадку припиняється цивільна правоздатність фізичної особи (частина четверта статті 25 ЦК України). Тому право

ОСОБА_3 на користування спірним житлом, як і укладений нею договір найму житла, припинені з моменту її смерті, тобто з 1 листопада 2020 року. Отже, починаючи з 2 листопада 2020 року, у відповідачів відсутні правові підстави для проживання у вказаній квартирі.

Крім того, дочка відповідача - ОСОБА_2 забезпечена житлом з огляду на те, що її мати - ОСОБА_4 має у власності кілька об`єктів житлового фонду. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов; разом з тим, у нього не було підстав для застосування принципу правомірних очікувань щодо збереження за собою спірного житла для проживання, оскільки він, добровільно вселившись у це житло з дозволу наймача, мав розуміти, що його право користування таким житлом обмежується відповідним правом ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

30 червня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 березня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 червня 2023 року, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставами касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник визначає неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а саме суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 4 липня

2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження №61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18),

від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц

(провадження № 61-31705св18), від 14 травня 2020 року у справі № 336/1773/17 (провадження № 61-5924св18), від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19(провадження № 61-2708св20), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18(провадження № 61-9122св19), від 9 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16 (провадження № 61-11414св19), у постанові Верховного Суду України

від 1 березня 2016 року у справі № 825/13335/13-а (пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України).

У постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження №61-37367св18), від 27 листопада 2019 року

у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18) зазначено, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщеннями, за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Неповнолітня дитина через свій вік не має можливості самостійно прийняти рішення про вибуття до іншого місця проживання, тому вказані норми не можуть бути застосовані.

У постановах від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18, від 9 вересня

2020 року у справі № 755/16152/16 (провадження № 61-9122св19) Верховний Суд дійшов висновку про те, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання в спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання або за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише з досягненням повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України). Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією та, з огляду на частину шосту статті 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання (постанова Верховного Суду від 27 червня 2019 року

у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18)).

У постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 336/1773/17 (провадження № 61-5924св18) і постанові Верховного Суду України від 1 березня 2016 року у справі № 825/13335/13-а вказано про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

У постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19

(провадження № 61-2708св20) викладено правову позицію Верховного Суду про те, що тривале проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції).

На час виникнення спірних правовідносин, стверджує заявник, підлягала застосуванню стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Посилається на те, що суд першої інстанції застосував висновки, викладені

у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 214/1790/18 (провадження № 61-3923св20), від 28 липня 2020 року у справі № 759/17953/15-ц (провадження № 61-18718св19) та від 4 листопада 2020 року

у справі № 641/2970/17 (провадження № 61-3921св19), які не є подібними правовідносинам у цій справі, оскільки предмет та підстави справ не збігаються з обставинам цієї справи, позивачі у вказаних справах не були зареєстровані у спірних помешканнях, їм не була надана згода основного квартиронаймача на постійне проживання.

Посилався на те, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Вважає, що апеляційний суд не надав оцінки вселенню ОСОБА_1 до вказаної квартири за дозволом квартиронаймача, він зареєстрований і постійно в ній проживає протягом трьох років та несе витрати з її утримання, законність проживання відповідачем не оспорювалася до звернення ОСОБА_1 із заявою про приватизацію цієї квартири. Суди не врахували, що відповідачі не мають іншого житла і вони мають триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, тому вказане житлове приміщення є їх «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Зазначає, що він є особою з інвалідністю II групи, тому виселення відповідачів, в тому числі неповнолітньої ОСОБА_2 , може призвести до виникнення негативних наслідків, пов`язаних з відсутністю житла, та вплине на їх соціальну захищеність, вони залишаться безхатьками. Вважає, що суди виходили з ненайкращих інтересів дитини, приймаючи рішення про її виселення.

Також заявник вказує про те, що суд апеляційної інстанції не розглянув його клопотання від 27 червня 2023 року про закриття провадження, яке мотивовано відсутністю у даній справі предмета спору, оскільки у квартирі зареєстрована дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , яка оформлює документи на зміну квартиронаймача і не заперечує щодо проживання відповідачів у цій квартирі.

Ордер на спірне житлове приміщення був виданий в тому числі на дочку

ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , яка має законне право на його приватизацію в установленому порядку.

Позиція інших учасників

28 серпня 2023 року Черкаська міська рада подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду

м. Черкаси від 27 березня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 червня 2023 року.

Згідно з частиною першою статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

Відкриваючи касаційне провадження, Верховний Суд в ухвалі від 17 липня

2023 року роз`яснив учасникам справи право подати до суду касаційної інстанції з додержанням вимог статті 395 ЦПК України відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом чотирнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття касаційного провадження.

Черкаська міська рада отримала копію вказаної ухвали Верховного Суду

24 липня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, тому останнім днем подання відзиву на вказану касаційну скаргу було 7 серпня 2023 року. Відзив на касаційну скаргу Черкаська міська рада направила 28 серпня 2023 року, тобто з пропуском встановленого судом строку, а також не містить клопотання про продовження строку на його подання.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на те, що відзив на касаційну скаргу Черкаська міська рада надіслала з пропуском строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження і про продовження пропущеного процесуального строку Черкаська міська рада не просила, суд касаційної інстанції залишає такий відзив без розгляду.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. Прийнято до розгляду доповнення до касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 березня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 червня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 4 вересня 2023 року заяву ОСОБА_1 про зупинення виконання оскаржуваного судового рішення задоволено та зупинено виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 березня 2023 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку

У липні 2023 року матеріали цивільної справи № 711/4201/22 надійшли до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 2 жовтня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що рішенням Придніпровської районної ради м. Черкаси № 207 від 3 червня 1987 року ОСОБА_3 видано ордер на квартиру

АДРЕСА_2 . Квартира відноситься до об`єктів державного житлового фонду і на підставі рішення Черкаської міської ради

від 26 червня 2003 року № 3-531 належить до об`єктів права міської комунальної власності.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26 червня 2022 року суди попередніх інстанцій встановили, що право власності на спірне житло не зареєстроване.

14 вересня 2020 року ОСОБА_3 склала письмову заяву, якою надала згоду на реєстрацію та постійне проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

З 17 вересня 2020 року ОСОБА_1 має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у вказаній квартирі, а з 21 вересня 2021 року

у вказаному житлі зареєстроване місце проживання його дочки ОСОБА_2 .

Мати ОСОБА_2 - ОСОБА_7 має у власності два житлових приміщення

у м. Києві та у м. Бориспіль Київської області.

17 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Черкаської міської ради, в якому просив визнати його членом сім`ї наймача жилого приміщення

ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 червня 2021 року у справі № 712/1616/21, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

21 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради із заявою про зміну договору найму спірного житла. На вказану заяву він отримав роз`яснення про відсутність законних підстав на зміну договору найму, оскільки він не є членом сім`ї наймача.

8 квітня 2022 року ОСОБА_1 звертався до Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради із заявою про приватизацію спірної квартири, на яку отримав відповідь про відсутність законних підстав на приватизацію вказаної квартири.

9 грудня 2021 року та 4 серпня 2022 року Департамент житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради направляв відповідачам припис про звільнення спірного житла та зняття їх з реєстраційного обліку.

З листа Департаменту житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради від 11 серпня 2022 року судами встановлено, що у виконавчому комітеті Черкаської міської ради перебуває на обліку 6 215 сімей, які потребують поліпшення житлових умов.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши додержання судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша

статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частинами першою та другою статті 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її

відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією)

і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (частина перша статті 106 ЖК України).

У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс-12 викладено висновок про те, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням

(частина друга статті 65 ЖК України).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб; чи вели вони з наймачем спільне господарство; тривалість часу їх проживання.

Відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі члена сім`ї наймача можливе лише у встановленому порядку. У розумінні частини другої статті 64 ЖК України, членом сім`ї може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.

Відповідно до частин першої другої та третьої статті 91 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом. Наймач може здати в піднайом частину жилого приміщення, а в разі тимчасового виїзду - все приміщення. Жиле приміщення здається в піднайом без зазначення строку або на визначений строк, у тому числі на період збереження цього приміщення за тимчасово відсутнім наймачем. Для здачі в піднайом жилого приміщення у квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, потрібна також згода цих наймачів та членів їх сімей, за винятком випадків здачі жилого приміщення в піднайом у зв`язку з тимчасовим виїздом всієї сім`ї.

Статтею 94 ЖК України передбачено, що здача жилого приміщення в піднайм з порушенням вимог, установлених частинами першою, третьою та четвертою статті 91 цього Кодексу, тягне за собою недійсність договору піднайму. У цьому разі громадяни, які незаконно поселилися в жилому приміщенні, зобов`язані негайно звільнити його, а в разі відмовлення- підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі статтею 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48 ЖК України). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 99 ЖК України піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та, у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність

у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод

у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Згідно з частиною першою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (частина третя статті 116 ЖК України).

Системний аналіз положень вказаних статей дає підстави для висновку, що закон визначає такі підстави для набуття права користування приміщеннями, віднесеними до державного або громадського житлового фонду: отримання ордеру, укладення договору найму або вселення як члена сім`ї наймача. У разі відсутності однієї із вказаних підстав у особи, яка вселилась до жилого приміщення державного або громадського житлового фонду, вона вважається такою, що самоправно його зайняла.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 4 серпня 2021 року у справі № 755/5706/18 (провадження № 61-11877св20), від 6 липня

2022 року у справі № 753/8081/19 (провадження № 61-2799св22).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)

від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення

статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування

у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення

статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Устатті 1 Першого протоколу Конвенції, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями

статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та

статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України).

Суди попередніх інстанцій встановили, що спірна квартира на праві комунальної власності належить Черкаській міській раді, наймачем спірної квартири була ОСОБА_3 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.

ОСОБА_1 та його дочка ОСОБА_2 вселилися у квартиру ОСОБА_3 за згодою останньої як піднаймачі такого приміщення та на цих же умовах зареєстровані

у квартирі.

При цьому матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі вели спільне господарство з ОСОБА_3 та були членами її сім`ї.

Оцінюючи оскаржувані судові рішення на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій дотримано зазначені принципи, оскільки хоч і ОСОБА_1 , і його дочка ОСОБА_2 вселилися у квартиру ОСОБА_3 за згодою останньої, проте їх право на проживання у такій квартирі припинено у зв`язку зі смертю наймача. При цьому сам по собі факт їх реєстрації не свідчить про наявність у відповідачів правових підстав для проживання у цій квартирі.

Разом з тим суди дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не має підстав для застосування принципу правомірних очікувань щодо збереження за ним житла для проживання, оскільки він добровільно вселився у спірне житло з дозволу наймача, розуміючи, що його право користування таким житлом обмежується відповідним правом ОСОБА_3 , яка не є його власником.

Крім того, обґрунтованим є висновок судів щодо того, що неповнолітня

ОСОБА_2 не позбавлена можливості користуватися іншими житловими приміщеннями, які перебувають у власності її матері ОСОБА_7 , яка відповідно статті 180 Сімейного кодексу України зобов`язана утримувати дитину. Тому викладене не свідчить про те, що суди виходили не з найкращих інтересів дитини, ухвалюючи рішення про її виселення.

З огляду на зазначені обставини, касаційний суд відхиляє доводи скарги про те, що виселення відповідачів, в тому числі неповнолітньої ОСОБА_2 може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю житла, та вплине на їх соціальну захищеність і вони залишаться безхатьками.

Тлумачення статей 98, 99 ЖК України дає підстави для висновку про те, що статус тимчасових мешканців не дає самостійного права на жиле приміщення, тому діти цих осіб прав на займане житло теж не набувають, а у випадках самоправного зайняття жилого приміщення обов`язок виселення без надання іншого жилого приміщення поширюється і на неповнолітніх дітей осіб, які його самовільно зайняли.

Верховний Суд вважає, що з урахуванням обставин цієї справи виселення відповідачів з житла, належного Черкаській міській раді, переслідує легітимну мету, оскільки судами попередніх інстанцій не встановлено жодних обставин, які свідчать про перевагу інтересів відповідачів та їх права на повагу до житла, яке ними тимчасово зайняте, над інтересами позивача та про покладення саме на них індивідуального та надмірного тягара. Тобто таке виселення відповідає і критерію пропорційності.

Оскаржувані судові рішення не суперечать статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки власником спірної квартири є Черкаська міська рада, а не відповідачі у справі.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норм матеріального й процесуального права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 4 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18),

від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження №61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц

(провадження № 61-31705св18), від 14 травня 2020 року у справі № 336/1773/17 (провадження № 61-5924св18), від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19(провадження № 61-2708св20), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18(провадження № 61-9122св19), від 9 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16 (провадження № 61-11414св19) у постанові Верховного Суду України

від 1 березня 2016 року у справі № 825/13335/13-а, на які заявник посилався у касаційній скарзі, є необґрунтованими, а висновки судів попередніх інстанцій не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що, оскільки наймач ОСОБА_3 померла, право на проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні припинено, тому вони хоч і зареєстровані у вказаній квартирі, проте проживають в ній без будь-яких правових підстав.

Разом з цим, суд першої інстанції встановивши те, що відповідачі чинять перешкоди власнику квартири у розпорядженні його майном, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про усунення перешкод Черкаській міській раді у користуванні спірною квартирою шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 210 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції застосував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2021 року

у справі № 214/1790/18 (провадження № 61-3923св20), від 28 липня 2020 року

у справі № 759/17953/15-ц (провадження № 61-18718св19) та від 4 листопада

2020 року у справі № 641/2970/17 (провадження № 61-3921св19), ухвалених у справах, правовідносини у яких не є подібними правовідносинам у цій справі, з огляду на положення частини другої статті 210 ЦПК України, не свідчать про незаконність оскаржуваних судових рішень за викладених обставин.

Посилання на незастосування судами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» суд касаційної інстанції відхиляє у зв`язку з тим, що вказана норма Закону на час подання позову та прийняття оскаржуваних судових рішень втратила свою чинність.

Аргументи касаційної скарги про реєстрацію у спірній квартирі на час розгляду справи в апеляційному суді дочки ОСОБА_8 , яка є наймачем спірної квартири та має право на її приватизацію і не заперечує щодо проживання відповідачів у квартирі, не впливають на законність оскаржуваних судових рішень, оскільки відповідачі вселилися до квартири саме за згодою ОСОБА_3 та їх право на зайняття квартири припинено у зв`язку зі смертю останньої. При цьому матеріали справи не містять доказів надання позивачу згоди ОСОБА_8 на проживання відповідачів у цій квартирі.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не розглянув клопотання ОСОБА_1 від 27 червня 2023 року про закриття провадження на підставі пункту 2 статті 255 ЦПК України (відсутній предмет спору) у зв`язку з правом ОСОБА_8 на приватизацію спірного житла, оскільки вказане не свідчить про відсутність предмета спору за встановлених у цій справі обставин. Зазначене клопотання заявлено на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції та у місцевому суді не заявлялося.

Суд касаційної інстанції не встановив підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України не є повноваженями Верховного Суду.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи зупинення ухвалою Верховного Суду від 4 вересня 2023 року виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 березня 2023 року до закінчення касаційного провадження, виконання судового рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси

від 27 березня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду

від 27 червня 2023 року - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 березня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 червня 2023 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси

від 27 березня 2023 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко Є. В. Петров В. В. Сердюк