Єдиний унікальний номер судової справи: 2-1079/2010 Головуючий суду першої інстанції Далматова Г.А.
Провадження номер 22-ц/812/1201/24 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

23 вересня 2024 року м. Миколаїв Справа № 2-1079/2010

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н. В.,

суддів Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участі представника скаржника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 червня 2024 року, постановлену за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність посадових осіб Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Другий ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області) щодо відмови у скасуванні арешту майна, стягувач АТ «Райффайзен Банк»,

встановив:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Врадій Л.М., подала до суду зазначену вище скаргу, яку обґрунтовувала наступним.

Заявник зазначала, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів від 28 березня 2024 року їй стало відомо, що існує обтяження: арешт належного їй нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 10705774, зареєстрований 12 січня 2011 року Миколаївською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції на підставі постанови б/н від 12 січня 2011 року старшого державного виконавця ВДВС Южноукраїнського міського управління юстиції Личканя О.О., об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно, обтяжувач та заявник відділ державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції.

З відповіді Другого ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області №22861 від 15 квітня 2024 року на звернення її представника скаржник дізналась, що на виконанні Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області перебувало виконавче провадження №23611609 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу в сумі 644299,69 грн за виконавчим листом Южноукраїнського міського суду М иколаївської області по справі №2-1079, виданого 30 листопада 2010 року. В межах цього виконавчого провадження накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_2 .

Вказане виконавче провадження завершене 26 червня 2012 року відповідно до п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Станом на день надання інформації перебуває в стані «завершено» зі станом виконавчого документа «Повернений стягувачу».

Заявник зазначала, що борг погашено в добровільному порядку солідарним боржником ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою банку, виконавчий лист повторно стягувачем не пред`являвся.

Представник заявника звернувшись до Другого ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області в адвокатському запиті №07 від 04 квітня 2024 року просила припинити чинність арешту, проте їй було відмовлено у задоволенні її вимог через наявність невиконаних грошових зобов`язань щодо сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

ОСОБА_2 вказувала, що в неї відсутні будь-які боргові зобов`язання та відкриті відносно неї виконавчі провадження, а тому наявність арешту її майна, порушує її право власності.

Посилаючись на те, що немає заборгованості перед стягувачем у рамках виконавчого провадження №23611609 і відкритих виконавчих проваджень щодо стягнення з неї виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, ОСОБА_2 просила: 1) визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Другого ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області щодо відмови у скасуванні арешту майна; 2) зобов`язати посадових осіб Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області зняти арешт з усього належного їй майна та виключити відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 10705774, тип обтяження: арешт нерухомого майна, зареєстрованого 12 січня 2011 року Миколаївською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції на підставі постанови б/н від 12 січня 2011 року старшого державного виконавця ВДВС Южноукраїнського міського управління юстиції Личкань О.О., об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно, власник ОСОБА_3 , обтяжувач та заявник відділ державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 червня 2024 року задоволено частково скаргу ОСОБА_2 .

Визнано неправомірною бездіяльність посадових осіб Другого ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області щодо відмови у скасуванні арешту майна, а саме всього майна, накладеного у виконавчому провадженні № 23611609 постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області Личкань О.О. від 12 січня 2011 року, та зобов`язано посадових осіб Другого ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області зняти арешт з всього майна, що накладений в межах виконавчого провадження №23611609 (реєстраційний номер обтяження: 10705774 від 12 січня 2011 року).

У задоволенні інших вимог скарги відмовлено.

Частково задовольняючи скаргу ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що виконавче провадження щодо виконання виконавчого документа, задля виконання якого державним виконавцем був накладений арешт на майно заявниці, закінчено і не може бути розпочато знову, а також, що боргові зобов`язання за цим виконавчим листом виконані і такі обставини мали б стати підставою для відповідних виконавчих дій державного виконавця щодо зняття арешту з майна боржника ОСОБА_2 на підставі пункту 16 Інструкції. Суд вважав доцільним зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання виконавчого листа, за яким неможливо відкриття провадження, та вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.

В апеляційній скарзі Другий ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області просив скасувати ухвалу суду першої інстанції і закрити провадження у справі повністю, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначав, що визнав неправомірною бездіяльність посадових осіб Другого ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області, суд першої інстанції не встановив конкретної причини, умови та обставин через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків, юридичний зміст, значимось, тривалість і межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи і зовсім поза увагою суду залишилось не дослідження питання щодо сплати ОСОБА_2 виконавчого збору та витрат виконавчого провадження за виконавчим документом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник скаржника адвокат Врадій Л.М, просила апеляційну залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив, що заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2012 року, у справі № 2-1079/2010 було стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №010/01-04/08 від 25 січня 2008 року в сумі 642 479,69 грн, а також судовий збір 1700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.

На виконанні Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області перебувало виконавче провадження №23611609 з примусового виконання заочного рішення від 07 жовтня 2010 року №2-1079, в межах якого накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_2 .

Виконавче провадження № 23611609 завершено 26 червня 2012 року на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV зі змінами та доповненнями, а виконавчий документ повернуто стягувачу. При завершені виконавчого провадження арешт з майна боржника знятий не був.

Відповідно до листа АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість клієнта ОСОБА_3 за кредитним договором №010/01-04/08 від 25 січня 2008 року станом на 01 жовтня 2018 року складає 0, 00 грн.

Листом про надання інформації від 15 квітня 2024 року №22861/1 Другий відділ державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області за результатами розгляду адвокатського запиту № 07 від 04 квітня 2024 року, зокрема прохання припинити чинність арешту, що був накладений в межах виконання вказаного рішення суду від 30 листопада 2010 року повідомив, що у зв`язку з тим, що виконавчий документ повторно не пред`являвся до відділу та за умови надходження на рахунок відділу коштів для виконання постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, арешт за реєстровим номером обтяження 10705774, можливо зняти з врахуванням вимог пункту 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Заявою від 17 червня 2024 року Другий ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області повідомив, що виконавче провадження за № 23611609 знищене згідно з вимогами п. 9.9 Розділу 9 «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» у зв`язку з закінченням терміну його зберігання.

Другим відділом державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області не надано доказів щодо винесення та примусового виконання постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження з ОСОБА_2 .

Не надано Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), як провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Встановлено, що виконавчий лист щодо боржника ОСОБА_2 був повернутий стягувачу, строк пред`явлення його до примусового виконання сплив, борг за виконавчим документом відсутній, проте залишився чинним арешт майна боржника.

Матеріалами справи не встановлено, що у період з часу відкриття виконавчого провадження до дня розгляду цієї справи у суді першої інстанції органами державної виконавчої служби проводились виконавчі дії з примусового виконання судового рішення № 2-1079/2010. Також відсутні відомості про наявність будь-яких відкритих виконавчих проваджень, за якими ОСОБА_2 є боржником.

Щодо правомірності стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження №23611609 та витрат виконавчого провадження.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі статей 1, 11 Закону України № 606-XIV «Про виконавче провадження» (тут і далі - у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій, Закону №606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Закону № 606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 17 цього Закону.

Відповідно до статті 32 Закону № 606-XIV заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

У частинах першій, другій статті 25 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно з частиною першою статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункт 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV).

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених статтею 47 цього Закону, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

У справі, яка переглядається встановлено, що заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2012 року, у справі № 2-1079/2010 було стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №010/01-04/08 від 25 січня 2008 року в сумі 642 479,69 грн, а також судовий збір 1700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.

На виконанні Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області перебувало виконавче провадження №23611609 з примусового виконання заочного рішення від 07 жовтня 2010 року №2-1079, в межах якого накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_2 .

Виконавче провадження № 23611609 завершено 26 червня 2012 року на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV зі змінами та доповненнями, а виконавчий документ повернуто стягувачу. При завершені виконавчого провадження арешт з майна боржника знятий не був.

Відповідно до листа АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість клієнта ОСОБА_3 за кредитним договором №010/01-04/08 від 25 січня 2008 року станом на 01 жовтня 2018 року складає 0, 00 грн.

Заявою від 17 червня 2024 року Другий ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області повідомив, що виконавче провадження за № 23611609 знищене згідно з вимогами п. 9.9 Розділу 9 «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» у зв`язку з закінченням терміну його зберігання

Другим відділом державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області не надано доказів щодо винесення та примусового виконання постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження з ОСОБА_2 .

Отже, враховуючи відсутність доказів про винесення державним виконавцем та примусове виконання постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження з ОСОБА_2 та про здійсненні заходи державного виконавця, які регулюють порядок вчинення виконавчих дій, визначених Законом № 606-XIV, а також підставу повернення виконавчого листа стягувачу (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними), яка не забороняє повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання у межах строків, визначених Законом № 606-XIV, колегія суддів доходить висновку, що у державного виконавця відсутні підстави для стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, тому посилання в апеляційній скарзі на наявність таких підстав є безпідставними.

За такого, на думку апеляційного суду, посилання в апеляційній скарзі на правомірні дії щодо незняття арешту з належного боржнику майна, накладеного в межах виконавчого провадження № 23611609, Другий ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області помилково вказав на таку підставу незняття арешту, як наявність несплаченої суми виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Щодо незняття посадовими особами арешту з майна боржника.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (тут і далі - у редакції, чинній на час вчинення державним виконавцем оскаржуваних дій).

Згідно зі статтею 5 Закону № 606-XIV державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини шостої статті 24 Закону № 606-XIV за заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майно боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом.

У частині другій статті 55 Закону № 606-XIV зазначено, що державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

У пункті 2 частини першої статті 25 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець здійснює виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону.

Аналогічні положення були закріплені у пункті 2 частини першої статті 30 Закону №606-XIV у редакції, чинній на час винесення постанови про повернення виконавчого документа.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених статтею 47 цього Закону, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (частини перша та друга статті 50 Закону № 606-XIV.

Аналогічні приписи містяться у частині першій статті 40 Закону № 1404-VIII, відповідно до яких у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), від 03 лютого 2023 року у справі №639/858/21(провадження № 61-11506св22).

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (адміністративне провадження №К/9901/20268/18), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 569/6234/22 (провадження № 61-2690св23) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Апеляційний суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (у тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

У постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження №61-12406св21) сформульовано правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону № 606-XIV у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом (пункт 2 частини першої статті 22 Закону № 606-XIV).

Державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред`явлення для примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову. Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк, якщо інше не передбачено законом. Для інших виконавчих документів пропущений строк поновленню не підлягає (стаття 24 Закону № 606-XIV).

Отже, у справі, яка переглядається, строк пред`явлення до виконання виконавчих листів № 14-7238/2009 та № 2-3305/11 закінчився 26 червня 2013 року. Із заявами про поновлення цього строку стягувач не звертався.

Суд встановив, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів від 28 березня 2024 року існує обтяження: арешт належного скаржнику нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 10705774, зареєстрований 12 січня 2011 року Миколаївською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції на підставі постанови б/н від 12 січня 2011 року старшого державного виконавця ВДВС Южноукраїнського міського управління юстиції Личканя О.О., об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно, обтяжувач та заявник відділ державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції.

Другий відділ державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області за результатами розгляду адвокатського запиту № 07 від 04 квітня 2024 року, повідомив про можливе зняття арешту з врахуванням вимог пункту 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень за умови надходження на рахунок відділу коштів для виконання постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Отже як встановлено виконавче провадження № 23611609 з виконання заочного рішення було завершене 26 червня 2012 року, з моменту завершення виконавчого провадження минуло більше 12 років, виконавче провадження вже знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання, що підтверджується листом Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області від 17 червня 2024 року, і матеріали справи не містять відомостей про те, що стягувач повторно пред`являв виконавчий лист до виконання.

За такого подальше накладення арешту на майно боржника є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном та обмежує права ОСОБА_2 , позбавляє її можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном.

Державною виконавчою службою не доведено наявність підстав для збереження арешту, накладеного на майно ОСОБА_2 у 2011 році.

Враховуючи викладене, бездіяльність посадових осіб Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області щодо незняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_2 , є неправомірною, що вірно констатував суд першої інстанції.

Розглядаючи скаргу ОСОБА_2 на дії посадових осіб Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Згідно з частиною другою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Суд під час розгляду скарги ОСОБА_2 , встановивши обставини справи, зробив правильний висновок про наявність підстав для її часткового задоволення.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, оскільки його ухвалено з дотриманням вимог матеріального закону, який регулює спірні правовідносини, та дотриманням вимог процесуального законодавства.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то у колегії суддів з урахуванням положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на заявника.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку і випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 24 вересня 2024 року.