КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 жовтня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Литвинової І.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошової суми орендної плати за невикористаний період проживання, заставну суму, інфляційні втрати та 3 % річних,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із даним позовом, просила стягнути на свою користь з ОСОБА_1 невикористану орендну плату за договором оренди б/н від 22 вересня 2021 року в розмірі 17142,80 грн., заставну суму в розмірі 24000 грн., інфляційні втрати у розмірі 10999,66 грн., 3 % річних у розмірі 1342,50 грн., разом 53484,96 грн., судовий збір в розмірі 1073,60 грн. та 5000 грн. гонорару адвоката за надання правничої допомоги.

Позов мотивувала тим, що 22 вересня 2021 року уклала з ОСОБА_1 договір оренди б/н, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування трьохкімнатну квартиру пл. 72 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 разом з майном, що знаходиться в ній, що є власністю орендодавця.

Відповідно до п. 1.1 договору, строк оренди складав 12 місяців та закінчувався 22 вересня 2022 року. Відповідно до п. 3.2 договору орендна плата складала 24000 грн. на місяць та згідно з п. 3.3 договору перераховувалася орендарем наперед не пізніше 22 числа кожного місяця на кредитну карту орендодавця у АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 . Оплата комунальних послуг згідно п. 3.5 договору також здійснювалася за рахунок орендаря згідно з показниками лічильників та квитанціями організацій, що обслуговують будинок. Також, згідно п. 3.4 договору орендар при укладанні договору сплатив орендодавцю, крім вартості першого місяця оренди, ще і заставну суму в розмірі вартості оренди 24000 грн., яка є забезпеченням збереження майна, що знаходиться в квартирі, яка підлягає поверненню після звільнення орендарем квартири у збереженому вигляді і за умови виконання всіх обов`язків, передбачених договором.

Обидві сторони належним чином виконували умови договору та не мали взаємних претензій до початку збройної агресії рф проти України, м. Київ піддавалося регулярним обстрілам та існувала загроза його захоплення, тому орендар не могла більше залишатися в місті і користуватися квартирою та була вимушена виїхати з м. Києва, припинивши оренду та звільнивши квартиру 01 березня 2022 року, залишивши її у гарному стані, що підтверджується відповідним відео. Факт припинення оренди та звільнення квартири був узгоджений з відповідачем, стан квартири і майна, так само як і покази лічильників, були зафіксовані на відео, а ключі від квартири залишені у консьєржа, так як і орендар сама була відсутня у м. Києві в зв`язку з оголошенням воєнного стану. Ключі від квартири відповідач отримала у консьєржа 15 березня 2022 року і жодних претензій щодо стану квартири відповідач не мала.

Згідно з розділом 4 договору «Форс-мажор», у разі виникнення форс-мажорних обставин сторона, яка виявилася у форс-мажорній ситуації, зобов`язана проінформувати іншу сторону письмовим повідомленням. Стаття про форс-мажор вступає в силу в момент отримання другою стороною даного повідомлення і має максимальний термін дії 14 днів. Протягом зазначеного терміну умови цього договору можуть бути узгоджені сторонами і змінені, в іншому випадку цей договір вважається розірваним.

ТПП України на своєму сайті оприлюднила лист від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, яким визнала військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану, форс-мажорною обставиною. На сайті ТПП було зазначено, що з метою позбавлення обов`язкового звернення до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакету документів у період дії введеного воєнного стану, на сайті ТПП України розміщено 28 лютого 2022 року загальний офіційний лист ТПП України щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Тож, позивач відповідно з умовами договору 24 лютого 2022 року повідомила про те, що підпала під вплив обставин, визнаних ТПП форс-мажорними, і сторони негайно, без спливу 14 днів, передбачених договором, домовилися про припинення договору.

Відповідно договір був припинений 01 березня 2022 року, квартира була повернута в належному стані і тому згідно з п. 3.4 договору заставна сума у розмірі 24000 грн. підлягає поверненню позивачу.

Крім того, 22 лютого 2024 року позивач сплатила відповідачу наперед 24000 грн. за один місяць оренди, з яких використала лише 8 днів. Згідно ч. 4, 6 ст. 762 ЦК України орендар звільняється від орендної плати у випадку, коли можливість користування майном істотно зменшилася або майно не могло бути використане наймачем за обставин, за які він не відповідає. Відповідно, підлягає поверненню позивачу і сума невикористаної орендної плати за 20 днів в розмірі 17141,80 грн. Загальна прострочена сума складає 24000 грн. + 17142,80 грн. = 41142,80 грн.

Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням повернути належні їй кошти, проте відповідач відмовилася це зробити, обґрунтовуючи цю відмову війною як форс-мажорною обставиною.

Однак форс-мажор не звільняє від виконання саме грошового зобов`язання, згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договором не встановлено інший розмір процентів, тому до сплати відповідачем позивачу підлягають також інфляційні втрати за час прострочення з 01 березня 2022 року по 01 квітня 2023 року в розмірі 10999,66 грн. та 3 % річних в розмірі 1342,50 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 травня 2024 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 орендну плату за договором оренди від 22 вересня 2021 року, укладеним ОСОБА_3 з ОСОБА_1 , за невикористаний період проживання в розмірі 17142,80 грн., заставну суму у розмірі 24000 грн., інфляційні витрати в розмірі 10999,66 грн., 3 % річних у розмірі 1342,50 грн., судовий збір 1073,60 грн. та 5000 грн. гонорару адвоката за надання правничої допомоги.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 травня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заставну суму в розмірі 21429 грн., інфляційні втрати в розмірі 4611,60 грн., 3 % річних в розмірі 713,32 грн., судовий збір 1073,60 грн., витрати на правничу допомогу 5000 грн., разом 32827,52 грн.

Посилалася на те, що згідно п. 2.3 договору оренди у разі, якщо будь-яка із сторін вирішує припинити дію даного договору, вона зобов`язується повідомити іншу сторону не пізніше, ніж за 1 місяць до запланованої дати припинення даного договору. Позивач наполягає, що потрапила під вплив форс-мажорних обставин, в зв`язку з чим в односторонньому порядку в порушення п. 2.3 договору припинила договір оренди та вимагає повернення коштів за дні, коли вона не використовувала орендну квартиру.

Пояснювала, що не згодна з позовною заявою в частині стягнення коштів за невикористаний період проживання в розмірі 17142,80 грн. та нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за наступних підстав.

Згідно з розділом 4 договору «форс-мажор» у разі виникнення форс-мажорних обставин сторона, яка виявилася у форс-мажорній ситуації, зобов`язана проінформувати іншу сторону письмовим повідомленням. Позивач не надсилала відповідачу письмових повідомлень про виникнення форс-мажорних обставин, не надано таких доказів і до позовної заяви. До того ж, у тексті позову позивач не вказує конкретну дату, коли вона хоч яким-небудь способом повідомила відповідача про бажання припинити договір, і судом це не встановлювалось. Таким чином, неможливо обрахувати, коли 14-денний строк починає свій відлік. До позову додавались незасвідчені скріншоти з додатку Viber з листуванням сторін, хоча електронні докази в паперових копіях мають бути засвідчені у порядку, передбаченому для засвідчення письмових доказів відповідно до ч. 3 ст. 100 ЦПК України.

Повідомлення позивача у додатку Viber про виїзд з квартири датується 28 лютого 2022 року. З подальшої розмови зрозуміло, що до цього позивач зателефонувала відповідачу на другий день війни, тобто 25 лютого 2022 року, та повідомила про бажання покинути квартиру 01 березня 2022 року. Відповідно до п. 2.3 договору договір оренди припиняє свою дію через місяць після повідомлення, тобто 25 березня 2022 року.

22 лютого 2022 року позивач сплатила орендну плату за період до 22 березня 2022 року. Таким чином, мають бути оплаченими ще 3 дні користування квартирою у березні 2022 року (з 23 по 25 березня).

Згідно з ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. На вказану норму позивач посилається як на підставу свого позову.

Наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Відсутність у ч. 6 ст. 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством. До такого висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 16 червня 2020 року в справі № 243/8545/17, від 08 травня 2018 року в справі № 910/7495/16, від 08 травня 2018 року в справі № 910/7495/16.

У позові не наведено обставин, за яких орендар не міг би користуватись орендованою квартирою відповідно до мети оренди. На момент розірвання договору і по сьогоднішній день квартира не зазнала руйнувань, була придатною для проживання, доступ до квартири ніким не обмежувався, м. Київ не був окупований.

Про форс-мажорні обставини позивач у порядку, передбаченому договором, також не повідомила, доказів настання форс-мажорних обставин не надавала. Лист ТПП України від 28 лютого 2022 року, на який посилалася позивач, носить загальний інформаційний характер і не підтверджує настання форс-мажорних обставин у позивача. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 02 серпня 2023 року в справі № 916/1788/22, розглядаючи справу про стягнення заборгованості з орендної плати. Верховним Судом зазначено, що підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ч. 6 ст. 762 ЦК України визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись в ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, на які орендар не відповідає. Однак зі змісту судових рішень не вбачається, які встановлені судами обставини дали їм змогу дійти до висновку про об`єктивну неможливість відповідачем використовувати передане в оренду майно. До таких висновків Верховний Суд дійшов на основі аналізу висновків щодо застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України та ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», викладених у постановах від 15 червня 2023 року у справі № 910/8580/22, від 07 червня 2023 року у справі № 906/540/22, від 29 червня 2023 року у справі № 922/999/22.

У постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 912/750/22 викладено висновок про те, що лист ТПП адресований всім, кого це стосується, тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні. Лист ТПП від 28 лютого 2022 року не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

У постанові Верховного Суду від 15 червня 2023 року в справі № 910/8580/22 вказано, що сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, девальвація гривні, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, девальвація гривні, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Наголошувала, що обставини непереборної сили, в розумінні ст. 617 ЦК України, можуть звільнити сторону лише від відповідальності за невиконання умов договору, проте не звільняють від виконання самого зобов`язання та наслідків його припинення. Отже, позивач не довела, що мали місце непереборні обставини, які унеможливили використання об`єкта оренди за призначенням відповідно до мети оренди, а тому договір міг бути розірваний лише на умовах, що передбачені у ньому, тобто відповідно до п. 2.3 договору, через один місяць після повідомлення.

Щодо обрахунку суми заборгованості, вказувала, що оскільки договір припинився 25 березня 2023 року, а не 01 березня 2023 року, як вважає позивач, судом було неправомірно стягнуто з відповідача орендну плату за невикористаний період проживання в розмірі 17142,80 грн. Внесений 22 лютого 2022 року платіж був повністю врахований в орендну плату до 22 березня включно, а тому борг у розмірі 17142,80 грн. у відповідача перед позивачем відсутній. Позивач має ще оплатити 3 дні користування квартирою у березні 2022 року (з 23 по 25 березня 2571 грн., виходячи з вартості 1 дня оренди 857 грн. Тож від заставної 24000 грн. слід відняти 2571 грн., що складатиме 21429 грн.

Таким чином, по тілу боргу відповідач має повернути позивачу 21429 грн., а не 41142,80 грн., як наполягає позивач у позовній заяві.

Відповідно, інфляційні втрати та 3 % річних нараховані неправильно, оскільки позивач обраховує їх, виходячи з невірної суми боргу 41142,80 грн.

Отже, виходячи із заборгованості 21429 грн., інфляційні нарахування становлять 4611,60 грн., а 3 % річних - 713,32 грн.

Від позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилалась на те, що обидві сторони належним чином виконували умови договору та не мали взаємних претензій до початку збройної агресії рф проти України, м. Київ піддавалося регулярним обстрілам і існувала загроза його захоплення військами рф, в зв`язку з чим орендар не могла більше залишатися в місті і користуватися квартирою, була вимушена виїхати з м. Києва, припинивши оренду та звільнивши квартиру з 01 березня 2022 року, залишивши її у гарному стані, що підтверджується відповідним відео. Факт припинення оренди та звільнення квартири був узгоджений з відповідачем, стан квартири і майна, як і покази лічильників, були зафіксовані на відео, а ключі від квартири залишені у консьєржа, оскільки орендар і сама була відсутня у м. Києві в зв`язку з оголошенням воєнного стану. Ключі від квартири відповідач отримала у консьєржа 15 березня 2022 року, жодних претензій щодо стану квартири відповідач не мала.

Згідно з розділом 4 договору «Форс-мажор», у разі виникнення форс-мажорних обставин сторона, яка виявилась у форс-мажорній ситуації, зобов`язана проінформувати іншу сторону письмовим повідомленням. Стаття про форс-мажор вступає в силу в момент отримання другою стороною повідомлення і має максимальний термін 14 днів. Протягом зазначеного терміну умови цього договору можуть бути узгоджені сторонами і змінені, в іншому випадку договір вважається розірваним.

ТПП України на своєму сайті оприлюднила лист від 28 лютого 2022 року, яким визнала військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану, форс-мажорною обставиною. На сайті ТПП також було зазначено, що з метою позбавлення обов`язкового звернення до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакету документів у період дії введеного воєнного стану, на сайті ТПП України розміщено 28 лютого 2022 року загальний офіційний лист ТПП України щодо засвідчення форс-мажорних обставин. Тож, позивач відповідно з умовами договору 24 лютого 2022 року повідомила про те, що підпала під вплив обставин, визнаних ТПП форс-мажорними, і сторони негайно, без спливу 14 днів, передбачених договором, домовилися про припинення договору.

Відповідно договір був припинений 01 березня 2022 року, квартира була повернена в належному стані і тому згідно п. 3.4 договору заставна сума в розмірі 24000 грн. підлягає поверненню позивачу. Підтвердження оплати наявне в матеріалах справи та підтверджується відповідачем. Крім того, 22 лютого 2022 року позивач сплатила відповідачу наперед 24000 грн. за 1 місяць оренди, підтвердження оплати наявне в матеріалах справи та підтверджується відповідачем, з яких використано лише 8 днів.

В апеляційній скарзі вказано, що у позові не наведено обставин, за яких орендар не міг би користуватись орендованою квартирою відповідно до мети оренди. Сторона позивача не може погодитися з цими твердженнями, адже не могла знати наперед, чи квартира буде не пошкодженою або зруйнованою чи залишиться неушкодженою, не могла знати, чи буде Київ оточений або окупований.

На момент розірвання договору оренди та виїзду з квартири Київ був під постійними обстрілами, лунали вибухи, тобто були надзвичайні обставини, настання яких не очікувалося позивачем при звичайному перебігу справ та способі життя.

В п. 8.35 постанови Верховного Суду в справі № 905/342/23 від 09 квітня 2024 року вказано, що надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Вказувала, що аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, судом першої інстанції доведено, що позовні вимоги позивача мають бути задоволені, та вірно, обґрунтовано і з дотриманням вимог чинного законодавства винесено рішення про задоволення позовних вимог про стягнення суми орендної плати за невикористаний період проживання, заставну суму, інфляційні втрати і 3 % річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України (в редакції станом на час надходження апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в сукупності з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд враховує, що відповідач, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, не погоджувалася з позовом в частині стягнення коштів за невикористаний період проживання в розмірі 17142,80 грн. та нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на цю суму, просила скасувати судове рішення в цілому та задовольнити позов частково, стягнувши з неї на користь позивача заставну суму в розмірі 21429 грн., інфляційні втрати в розмірі 4611,60 грн., 3 % річних в розмірі 713,32 грн., судовий збір 1073,60 грн., витрати на правничу допомогу 5000 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що 22 вересня 2021 року ОСОБА_1 (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) уклали договір оренди житлового приміщення, за умовами якого орендодавець надає у користування орендареві житлове приміщення пл. 72 кв.м за адресою АДРЕСА_1 з метою тимчасового проживання терміном на 12 місяців за плату, а орендар приймає в оренду житлове приміщення і зобов`язується сплачувати встановлену орендну плату з можливістю проживання (а. с. 8).

Згідно п. 2.3 договору, у разі, якщо будь-яка із сторін вирішує припинити дію даного договору, вона зобов`язується повідомити іншу сторону не менше, ніж за 1 місяць до запланованої дати припинення даного договору.

Згідно п. 2.8.12 договору орендар зобов`язаний вносити орендну плату за житлове приміщення в терміни, зазначені в п. 3.2.

Згідно п. 3.1 договору договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 22 вересня 2022 року.

Згідно п. 3.2, 3.3 договору вартість щомісячної орендної плати приміщення становить 24000 грн. і здійснюється не пізніше 22 числа кожного місяця на карту ПриватБанку ОСОБА_1 .

Згідно п. 3.4 договору при укладенні даного договору орендар сплачує суму за перший місяць проживання 24000 грн., а також заставну суму в розмірі 24000 грн., яка для орендодавця є страхуванням забезпечення і збереження майна, яке знаходиться у квартирі. Після звільнення орендарем житлового приміщення в збереженому вигляді і за умови виконання всіх обов`язків, передбачених цим договором, орендодавець повертає заставну суму, зазначену в п. 3.4 даного договору в повному обсязі після ретельного огляду всього приміщення.

Згідно розділу «Форс-мажор», форс-мажорними визнаються обставини, які не залежать від волі обох сторін, які унеможливлюють вчасне виконання зобов`язань, передбачених цим договором, смерть осіб, що беруть участь в угоді, нові законодавчі акти, що безпосередньо стосуються даної угоди, стихійні лиха. У разі виникнення форс-мажорних обставин сторона, яка виявилася в форс-мажорній ситуації, зобов`язана проінформувати іншу сторону письмовим повідомленням. Стаття про форс-мажор вступає в силу в момент отримання другою стороною даного повідомлення і має максимальний термін дії 14 днів. Протягом зазначеного терміну умови цього договору можуть бути узгоджені сторонами і змінені, в іншому випадку цей договір вважається розірваним.

Внесення 24000 грн. за перший місяць проживання та 24000 грн. заставної суми підтверджується підписами сторін у договорі (а. с. 9).

22 лютого 2022 року ОСОБА_3 здійснила переказ грошових коштів на рахунок ОСОБА_6 за погодженням з ОСОБА_1 в розмірі 28606 грн. за лютий 2022 року з урахуванням оплати комунальних послуг за січень 2022 року (а. с. 11 - 13).

З листування сторін у месенджері Viber від 28 лютого 2022 року, яке долучене до матеріалів справи у паперовій копій та в електронному вигляді на оптичному диску на а. с. 20, вбачається, що 24 лютого 2024 року ОСОБА_1 попередила ОСОБА_3 про випадки мародерства у м. Києві і порадила не відкривати нікому двері. Просила берегти себе і знайти найнебезпечніше місце. 28 лютого 2024 року ОСОБА_3 повідомила ОСОБА_1 , що вони знайшли вантажників і 01 березня 2024 року виїжджають, як вони і домовлялись.

ОСОБА_3 повідомляла ОСОБА_1 про виїзд та звільнення квартири з 01 березня 2022 року, вказуючи, що ключі від квартири будуть повернуті через третю особу (а. с. 13 зворот, відеозапис). 01 березня 2022 року ОСОБА_3 сфотографувала лічильники та зняла відео, на якому продемонструвала стан квартири (відеозапис). Сторони домовилися про передачу ключів від квартири. 09 березня 2022 року ОСОБА_3 повідомила про особу, у якої зберігаються ключі від квартири (відеозапис) та просила переказати на її рахунок заставну суму та залишок коштів. 14 березня 2022 року позивач повідомила відповідача, що не отримала грошових коштів за квартиру за невикористаний період проживання. ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_3 попередила її про виїзд 25 лютого 2022 року (а. с. 14). ОСОБА_3 вказала, що згідно з розділом «Форс-мажор» попередила ОСОБА_1 за один тиждень і що вони домовились, що 01 березня 2022 року вона залишить квартиру, все майно на місці, тому ОСОБА_1 повинна повернути заставну суму (а. с. 14 зворот). ОСОБА_1 погодилася повернути депозит, на що ОСОБА_3 відповіла «без проблем я не против депозит будет ок не вам не нам» (мовою оригіналу, а. с. 14).

17 березня 2022 року ОСОБА_1 перетнула державний кордон України, згідно відповіді на адвокатський запит Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 04 жовтня 2023 року (а. с. 73).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Апеляційний суд враховує, що хоча ОСОБА_1 у апеляційній скарзі посилалася на те, що скріншоти з листування сторін додатку Viber, додані до позовної заяви, не засвідчені в порядку, передбаченому для засвідчення електронних доказів у відповідності до ч. 3 ст. 100 ЦПК України, вона фактично не спростовує обставин такого листування і його змісту, і її доводи ґрунтуються в тому числі на змісті наявного в матеріалах справи листування сторін.

Апеляційний суд також приймає до уваги, що листування сторін у додатку Viber продубльоване в електронному вигляді на оптичному диску, наявному в матеріалах справи, і відповідач в апеляційній скарзі не посилалась на неналежність або недопустимість даного доказу.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Відповідно до ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 820 ЦК України розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за найм житла, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Наймач вносить плату за найм житла у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за найм житла не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Відповідно до статті 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 825 ЦК України наймач житла має право за згодою інших осіб, які постійно проживають разом з ним, у будь-який час відмовитися від договору найму, письмово попередивши про це наймодавця за три місяці. Якщо наймач звільнив помешкання без попередження, наймодавець має право вимагати від нього плату за найм житла за три місяці, якщо наймодавець доведе, що він не міг укласти договір найму житла на таких самих умовах з іншою особою. Наймач має право відмовитися від договору найму житла, якщо житло стало непридатним для постійного проживання у ньому.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач повідомила відповідача про настання форс-мажорних обставин в зв`язку із військовою агресією та введенням воєнного стану, договір був припинений 01 березня 2022 року, і оскільки 22 лютого 2022 року позивач сплатила відповідачу наперед 24000 грн. за 1 місяць оренди, з яких використала лише 8 днів, сума невикористаної орендної плати 17142,80 грн., а також заставна сума 24000 грн., оскільки квартира була передана в належному стані, підлягають поверненню позивачу. Крім того, з відповідача на користь позивача судом стягнуто 3 % річних та інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання з повернення вказаних сум за період з 01 березня 2022 року по 01 квітня 2023 року.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з наведеними висновками, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 25 травня 2022 року у справі № 753/1908/15-ц, які були наведені судом першої інстанції в контексті обставин цієї справи, що виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заставну суму в розмірі 24000 грн., суд першої інстанції вірно встановив, що договір оренди житлового приміщення був припинений 01 березня 2022 року, квартира була передана в належному стані, а тому заставна сума в розмірі 24000 грн. підлягає поверненню позивачу на підставі п. 3.4 договору, також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню нараховані на цю суму інфляційні втрати та 3 % річних, що відповідає ч. 2 ст. 625 ЦК України, позаяк прострочене відповідачем з 01 березня 2022 року зобов`язання з повернення заставної суми є грошовим.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі, що договір припинився 25 березня 2023 року, а не 01 березня 2023 року, як вважає позивач, та необхідністю зарахування із заставної суми 3 дні користування квартирою з 23 по 25 березня в розмірі 2571 грн., спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, а саме листуванням ОСОБА_1 із ОСОБА_3 і відеофайлами, з яких вбачається, що факт припинення оренди та звільнення квартири був узгоджений з відповідачем 25 лютого 2022 року в телефонному режимі, стан квартири і майна, як і покази лічильників, були зафіксовані на відео, ОСОБА_3 звільнила займане приміщення саме 01 березня 2022 року та передала ключі від квартири ОСОБА_1 , яка їх прийняла і не заперечувала проти розірвання договору з підстав, передбачених розділом «Форс-мажор» договору оренди, а також не вимагала від ОСОБА_3 сплати орендної плати після розірвання договору 01 березня 2022 року.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, з посиланням на правові висновки Верховного Суду в постановах щодо виникнення форс-мажорних обставин, що позивач не надсилала відповідачу письмових повідомлень про виникнення форс-мажорних обставин, у тексті позову позивач не вказує конкретну дату, коли вона хоч яким-небудь способом повідомила відповідача про бажання припинити договір, і судом це не встановлювалось; про те, що у позові не наведено обставин, за яких орендар не міг би користуватись орендованою квартирою відповідно до мети оренди; що позивач не довела, що мали місце непереборні обставини, які унеможливили використання об`єкта оренди за призначенням відповідно до мети оренди, а тому договір міг бути розірваний лише на умовах, що передбачені у ньому, тобто відповідно до п. 2.3 договору, через один місяць після повідомлення.

Разом із тим, задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про стягнення суми орендної плати за 20 днів невикористаної оренди в розмірі 17142,80 грн., суд першої інстанції застосував ч. 6 ст. 762 ЦК України, відповідно до якої наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, і виходив із того, що позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням повернути належні їй кошти, проте відповідач відмовилась це зробити, обґрунтовуючи свою відмову війною як форс-мажорною обставиною, яка не звільняє від виконання саме грошового зобов`язання.

Застосовуючи до спірних правовідносин ч. 6 ст. 762 ЦК України, суд першої інстанції не врахував, що зазначені вимоги закону регулюють підстави звільнення наймача від орендної плати у випадку неможливості використання майна через обставини, за які він не відповідає, у разі чинності відповідного договору оренди, а не звільнення орендаря від сплати орендної плати у випадку розірвання договору.

Апеляційний суд звертає увагу, що до 01 березня 2022 року, коли договір оренди був розірваний за згодою сторін, ОСОБА_3 мала можливість використовувати та використовувала орендоване житло.

Апеляційний суд також звертає увагу, що умовами договору оренди від 22 вересня 2021 року не передбачено повернення суми орендної плати за дні невикористаної оренди, в тому числі і розділом «Форс-мажор».

Крім цього, судом першої інстанції залишено поза увагою, що дійшовши згоди про розірвання договору з 01 березня 2022 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 домовились, що поверненню на користь ОСОБА_3 підлягає лише заставна сума, і від отримання суми орендної плати за 20 днів невикористаної оренди позивач фактично відмовилась, буквально зазначивши «без проблем я не против депозит будет ок не вам не нам» (мовою оригіналу, а. с. 14).

Підстав для іншого тлумачення умов розрахунків між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ніж вищенаведені, у суду не було, однак судом першої інстанції вказаним обставинам належної оцінки не надано.

За таких обставин, дії позивача, яка звернулась більше ніж через рік до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 зазначеної суми 17142,80 грн., до того ж із застосуванням міри відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, вимогам справедливості, розумності та добросовісності не відповідали, оскільки суперечили її попередній поведінці при розірванні договору, а саме відмові ОСОБА_3 від отримання таких коштів.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми орендної плати 17142,80 грн. за дні невикористаної оренди, оскільки це не відповідає вимогам закону, умовам договору та поведінці сторін під час припинення зобов`язання, як і нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, які були нараховані на суму грошового зобов`язання 41142,80 грн., що включає помилково стягнуту судом суму орендної плати, у даній частині рішення суду ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки з відповідача на користь позивача підлягала стягненню лише заставна сума в розмірі 24000 грн., яка мала бути повернута орендодавцем орендарю після звільнення житлового приміщення, тобто 01 березня 2022 року, однак на день звернення з позовом повернута не була, за час прострочення з 01 березня 2022 року по 01 квітня 2023 року на вказану суму заборгованості підлягають нарахуванню та стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати в розмірі 6416,48 грн. і 3 % річних в розмірі 781 грн.

У решті позову в частині вимог про стягнення суми орендної плати за 20 днів невикористаної оренди в розмірі 17142,80 грн., інфляційних втрат і 3 % річних на вказану суму апеляційний суд відмовляє з наведених вище підстав.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення орендної плати, інфляційних втрат і 3 % річних ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір та витрати на правничу допомогу покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, однак, оскільки ОСОБА_1 судове рішення в частині розподілу судових витрат фактично не оскаржувала і просила стягнути з неї на користь позивача судовий збір в розмірі 1073,60 грн. та витрати на правничу допомогу 5000 грн., апеляційний суд відповідно до ст. 367 ЦПК України не вправі виходити за межі вимог апеляційної скарги і залишає рішення суду першої інстанції в даній частині без змін.

За наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу задоволено на 86 % (відповідач визнавала майнові вимоги на загальну суму 26753,92 грн., за наслідками апеляційного перегляду задоволеними залишаються вимоги на загальну суму 31197,48 грн. - 24000 грн. заставної суми + 6416,48 грн. інфляційних втрат та 781 грн. 3 % річних), за подання апеляційної скарги відповідачем сплачено 1611 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1385,46 грн. пропорційно задоволенню апеляційної скарги.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 травня 2024 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 орендної плати за невикористаний період проживання в розмірі 17142,80 грн., інфляційних втрат в розмірі 10999,66 грн., 3 % річних в розмірі 1342,50 грн., та прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_1 про стягнення грошової суми орендної плати за невикористаний період проживання в розмірі 17142,80 грн..

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3 ) інфляційні втрати за період з 01 березня 2022 року по 01 квітня 2023 року в розмірі 6416,48 грн. та 3 % річних за період з 01 березня 2022 року по 01 квітня 2023 року в розмірі 781 грн.

В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заставної суми в розмірі 24000 грн., судового збору 1073,60 грн. та гонорару адвоката 5000 грн. рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 травня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1385,46 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.