№ 4-с/183/22/24

У Х В А Л А
25 вересня 2024 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Городецького Д.І.,
з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.
представника заявника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) органу примусового виконання та зобов`язання вчинити певні дії, заінтересовані особи: В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхова Аліна Сергіївна, стягувач - ОСОБА_3 , -
20 травня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) органу примусового виконання та зобов`язання вчинити певні дії, заінтересовані особи: В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхова Аліна Сергіївна, стягувач - ОСОБА_3 .
ОСОБА_1 зазначає, що 13.05.2024 року він отримав постанову В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхової Аліни Сергіївни від 15.02.2024 року про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, та належать боржнику, в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 160 356,42 грн.
Так, згідно розрахунку заборгованості В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхової А.С. від 06.03.2024 року за вих.№ 60929513/23.12-31 вбачається, що заборгованість по аліментам за період з 26.11.2019 року по 01.02.2024 року включно становить 151 320,11 грн.
Не погоджуючись із вказаною сумою заборгованості, ОСОБА_1 звернувся до В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхової А.С. з клопотанням про здійснення перерахунку заборгованості по аліментам, надавши докази (банківські виписки по картковим рахункам) на підтвердження добровільної ним сплати аліментів на рахунок стягувача ОСОБА_4 та рахунок старшої дитини доньки ОСОБА_5 , яка ІНФОРМАЦІЯ_3 досягла повнолітнього віку. Крім того, в цьому ж клопотанні ОСОБА_1 просив скасувати постанову від 15.02.2024 року про арешт грошових коштів боржника.
В той же час, листом В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхової А.С. від 13.05.2024 року за вих.№ 60929513/23.12-31 заявнику ОСОБА_1 було відмовлено у здійсненні перерахунку суми заборгованості зі сплати аліментів через відсутність у документах вказівки на призначення платежів «сплата аліментів», у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування постанови про арешт коштів боржника.
Заявник вважає дії (бездіяльність) В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхової Аліни Сергіївни протиправними, оскільки він не сплачує стягувачу інші виплати, крім аліментів на утримання дітей.
У зв`язку з наведеним, посилаючись на норми ст.ст. 447, 448 ЦПК України, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати протиправними дії (бездіяльність) В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхової Аліни Сергіївни в частині відмови скасувати постанову від 15 лютого 2024 року про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № 60929513, якою накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_1 ;
- скасувати постанову В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхової Аліни Сергіївни від 15 лютого 2024 року про арешт коштів боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 60929513;
Проте, станом на час постановлення ухвали у справі до суду вищезазначені витребувані документи не надійшли та вимоги ухвали суду про витребування доказів Сєвєродонецьким відділом державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції проігноровано.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат Сєрікова К.С., кожен окремо, підтримали скаргу у повному обсязі, посилаючись на підстави звернення до суду, викладені у скарзі, просили суд скаргу задовольнити.
В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхова Аліна Сергіївна попри визнання судом її явки обов`язковою в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду скарги повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду скарги та заперечення на скаргу до суду не надавала.
Заінтересована особа ОСОБА_4 , як стягувач, в судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про місце, дату і час проведення судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка сторін не перешкоджає розгляду скарги.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд 25.09.2024 року розглядає скаргу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Розглянувши скаргу, заслухавши заявника та його представника, дослідивши надані заявником докази, суд приходить до нижченаведеного.
Встановлено, що 15.02.2024 року В.о. начальником відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляховою А.С. було прийнято постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, та належать боржнику, в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 160 356,42 грн.
Підставою прийняття такого рішення слугував розрахунок заборгованості від 06.03.2024 року за вих.№ 60929513/23.12-31, проведений В.о. начальником відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляховою А.С. за період з 26.11.2019 року по 01.02.2024 року, згідно якого заборгованість по аліментам складає 151 320,11 грн.
Встановлено що заявник ОСОБА_1 , не погоджуючись із вказаною сумою заборгованості, звернувся до В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхової А.С. з клопотанням про здійснення перерахунку заборгованості по аліментам, надавши докази (банківські виписки по картковим рахункам) на підтвердження добровільної ним сплати аліментів на рахунок стягувача ОСОБА_4 та рахунок старшої дитини доньки ОСОБА_5 , яка ІНФОРМАЦІЯ_3 досягла повнолітнього віку. Крім того, в цьому ж клопотанні ОСОБА_1 просив скасувати постанову від 15.02.2024 року про арешт грошових коштів боржника.
Судом встановлено, що листом В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхової А.С. від 13.05.2024 року за вих.№ 60929513/23.12-31 заявнику ОСОБА_1 було відмовлено у здійсненні перерахунку суми заборгованості зі сплати аліментів через відсутність у документах вказівки на призначення платежів «сплата аліментів», у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування постанови про арешт коштів боржника. Крім того, заявнику було повідомлено, що у відповідності до п. 1 ч. 10-2 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про виконавче провадження» (зі змінами внесеними ЗУ «Про внесення змін та деяких законів України щодо окремих особливостей організації примусового виконання судових рішень і рішень інших органів під час дії воєнного стану» від 11.04.2023 року № 3048-ІХ) винесено постанову про визначення поточного рахунку для здійснення видаткових операцій на суму в розмірі, що протягом одного календарного місяця не перевищує двох розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на 01 січня поточного календарного року.
Заявник вважає дії (бездіяльність) В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхової Аліни Сергіївни протиправними, оскільки він не сплачує стягувачу інші виплати, крім аліментів на утримання дітей.
Вирішуючи питання по суті вимог скарги, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до статті Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль, де сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи, що відповідає приписам ст. 447 ЦПК України.
Згідно п. а ч.1, ч.2 ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у 10-денний строк з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Приписами ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.
Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.
Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.
Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, зокрема виконавчі листи з виконання судових рішень, можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, з наступного дня після набрання рішенням законної сили.
У відповідності до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 404/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
Згідно з ч. 1 ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
При цьому, ч. 2 ст. 451 ЦПК України встановлено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Водночас, ч. 3 ст. 451 ЦПК України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувана; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.
Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Положеннями частин 1 та 2 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Згідно статті 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. На цьому ж наголошено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.
Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.
Отже, сторони виконавчого провадження мали діяти відповідно до закону і самі з розумним інтервалом часу цікавитися станом виконання аліментних зобов`язань (примусовихчи добровільних) виконавчим провадженням у справі за їх участю, добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Однак вказаного своєчасно здійснено не було.
Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany)).
Поведінка заявника свідчила про бажання добросовісно добровільно виконувати рішення суду і відсутність з його боку порушення закону в цій частині. Дії державного виконавця не відповідають вимогам закону.
Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою, зокрема, у п. 45 рішення в справі «Бочаров проти України», п. 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.
Згідно частини 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суду не надано належних, достатніх та допустимих доказів щодо фактичного не виконання заявником судового наказу чи приписів органу примусового виконання. В той же час судом встановлено та суду надано докази, які вказують на порушення прав ОСОБА_1 , як сторони виконавчого провадження щодо виконання рішення суду, з підстав, зазначених у скарзі.
Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 572/2303/19 (провадження № 61-407св20) вказано, що відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановивши, що матеріалами виконавчого провадження підтверджена наявність навмисного невиконання рішення суду з боку заявника, а останній не був позбавлений подати такі докази на спростування наявного у виконавчому провадженні, проте належними та допустимими доказами не спростував, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, прийшов правильного висновку про відмову в задоволенні скарги».
Судом встановлено, що заявником ОСОБА_1 на рахунок стягувача ОСОБА_4 за період з 04.01.2019 року по 21.03.2022 року було сплачено в якості аліментів грошові кошти у розмірі 77 779,87 грн., що підтверджується банківською випискою від 20.02.2024 року № GITDD4UA859K12VU.
Також встановлено, що ОСОБА_1 на рахунок доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 13.10.2020року по 26.12.2023 року було сплачено в якості аліментів грошові кошти у розмірі 24 081,67 грн., що підтверджується банківською випискою від 23.02.2024 року № GITDD4UA859K12VU.
Таким чином, факт сплати заявником ОСОБА_1 в якості аліментів на утримання дітей грошові кошти у загальному розмірі 101 861,54 грн., підтверджується доказами, які суд вважає належними та допустимими. В той же час, сплачені грошові кошти на загальну суму 101 861,54 грн. залишилися неврахованими посадовою особою органу примусового виконання, що є неправомірним.
Так, у постанові Верховного Суду від 01.08.2019 року у справі № 642/6906/16-ц зазначено, що боржник стверджував, що грошові кошти сплачував як добровільну виплату аліментів. Будь-яких доказів на підтвердження наявності інших зобов`язань боржника перед стягувачем до суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження відмови стягувача від отримання банківських переказів від боржника. Суд врахував, що при грошових переказах через термінал самообслуговування банку у платника не було технічної можливості самостійно зазначати призначення платежу, всі платежі позначалися як «поповнення банківської картки в терміналі самообслуговування».
Крім цього, постановою Верховного Суду від 17.05.2023 у справі № 199/2951/21 зроблено висновок про те, що між стягувачем і боржником немає інших грошових зобов`язань, окрім аліментних. Стягувач не заперечувала отримання від боржника тих грошових переказів, де вона була зазначена отримувачем, а матеріали справи не містять відомостей щодо відмови стягувача від отримання грошових переказів, здійснених боржником. Наведене свідчить про часткове добровільне виконання боржником свого обов`язку зі сплати аліментів. Враховуючи, що боржник надав копії квитанцій про здійснення платежів на користь стягувача, у державного виконавця не було підстав не враховувати надані боржником квитанції під час визначення заборгованості зі сплати аліментів.
Відповідний правовий висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 707/999/21, згідно якої Верховний Суд дійшов висновку, що квитанції без зазначення призначення платежу «аліменти», проте із зазначенням в графі платника прізвища боржника, а також прізвищ його матері та сестри, надані на підтвердження сплати боржником на користь стягувача аліментів, мали бути враховані державним виконавцем при обрахунку заборгованості за аліментами. Рішення набрало законної сили.
Отже, з наведеного слідує, що практика Верховного Суду демонструє підхід, що такі платежі можуть бути враховані як аліменти, якщо є докази, що ці кошти були призначені на утримання дитини.
Частиною 1 ст. 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Отже, В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхова А.С. своїми діями порушила права заявника, як сторони виконавчого провадження, у зав`язку з чим її дії щодо не врахування заборгованості при добровільному виконанню судового наказу заявником є протиправними.
Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Статтею 384 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Відповідно до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.
У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З аналізу вищезазначеного суд робить висновок про те, що на виконання вказаних рішень районного суду державний виконавець повинен дотримуватися вимог законодавства про виконавчу службу, виконавче провадження та інш., перевіряти правильність виконавчих документів межах своїх повноважень (описки та інш.), дотримуватися вимог про строки пред`явлення виконавчих документів до виконання і в цьому сенсі державним виконавцем зроблене не все, що потрібно робити згідно вказаної Інструкції та Закону, цей виконавець допустив неправомірні дії та бездіяльність.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що скарга підлягає задоволенню.
Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд не приймає до уваги доводи посадової особи органу примусового виконання, викладені у листі від 13.05.2024 року за вих. № 60929513/23.12-31 щодо не врахування отриманих стягувачем коштів як сплату добровільних аліментів, які переховані заявником згідно квитанцій, в яких відсутні відомості про призначення платежу «сплата аліментів», оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.
У зв`язку з наведеним, скарга в цій частині підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання по суті скарги про визнання протиправними дій (бездіяльності) посадової особи органу примусового виконання в частині відмови скасувати постанову від про арешт коштів боржника та скасування даної постанови, суд зазначає наступне.
Як вже встановлено, ОСОБА_7 начальником відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляховою А.С. від 15.02.2024 року було накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, та належать боржнику, в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 160 356,42 грн.
Підставою для прийняття оскаржуваної постанови слугував розрахунок заборгованості від 06.03.2024 року за вих.№ 60929513/23.12-31, проведений В.о. начальником відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляховою А.С. за період з 26.11.2019 року по 01.02.2024 року, згідно якого заборгованість по аліментам складає 151 320,11 грн.
Проте, порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено положеннями ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження». Так, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному ст. 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до ст. 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про теплопостачання», ст. 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
Згідно з приписами ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.
При цьому, положеннями п. 1 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
Умови звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника визначені положеннями ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження», за змістом якої стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.
Крім того, 26 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», яким Розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» було доповнено п. 10-2, який містить, зокрема положення про те, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни Російської Федерації) та визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.
Таким чином, вбачається, що приписами ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено заборону для виконавця для звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, на спеціальних рахунках та на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
До того ж, із набранням чинності Законом України «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни Російської Федерації).
Так, з листа В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхової А.С. від 13.05.2024 року за вих.№ 60929513/23.12-31 вбачається, що згідно банківських установ виявлено наявність у боржника ОСОБА_1 відкриті рахунки. Крім того, у відповідності до п. 1 ч. 10-2 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про виконавче провадження» (зі змінами внесеними ЗУ «Про внесення змін та деяких законів України щодо окремих особливостей організації примусового виконання судових рішень і рішень інших органів під час дії воєнного стану» від 11.04.2023 року № 3048-ІХ) винесено постанову про визначення поточного рахунку для здійснення видаткових операцій на суму в розмірі, що протягом одного календарного місяця не перевищує двох розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на 01 січня поточного календарного року.
Проте, станом на час постановлення даної ухвали до суду вищезазначені витребувані документи не надійшли та вимоги ухвали суду про витребування доказів Сєвєродонецьким відділом державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції проігноровано.
Приписами ст. 84 ЦПК України визначено, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами.
В той же час, враховуючи відсутність матеріалів виконавчого провадження № 60929513, суд позбавлений можливості встановити, на які саме банківські рахунки було накладено арешт на грошові кошти боржника, а саме на які законом заборонено накладати арешт та звертати стягнення.
Суд вказує, що у ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, до яких встановлені судом обставини справи не підпадають.
Отже, у такому випадку вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дії (бездіяльність) В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхової Аліни Сергіївни щодо не зняття арешту з грошових коштів не ґрунтуються на законі.
При цьому за змістом ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у такому випадку арешт може бути знятий за рішенням суду.
Суд зауважує, що залишення арешту на кошти, які складають заробітну плату боржника, та звернення на них стягнення унеможливлює отримання останнім будь-яких коштів, які є єдиним джерелом доходу/існування, та порушує права останнього на соціальний захист.
Зокрема, суд звертає увагу, що орган примусового виконання після здійснення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів, врахувавши сплачені заявником вище суми, у разі наявності підстав, не позбавлений права вирішити питання про арешт грошових коштів боржника.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
У пунктах 68, 70-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17(провадження № 12-197гс18) вказано, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
Враховуючи наведене, скарга в частині скасування постанови В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхової Аліни Сергіївни від 15.02.2024 року про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № 60929513 підлягає задоволенню.
Згідно приписів ст. 451 ЦПК України та у відповідності до правової позиції, висловленої у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.
З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 260, 261, 353-354, 447-453 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Скаргу ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) органу примусового виконання та зобов`язання вчинити певні дії, заінтересовані особи: В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхова Аліна Сергіївна, стягувач - ОСОБА_3 , - задовольнити частково.
Скасувати постанову В.о. начальника відділу Сєвєродонецького відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ляхової Аліни Сергіївни від 15 лютого 2024 року про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № 60929513, якою накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, та належать боржнику.
В задоволенні іншої частини скарги ОСОБА_1 , - відмовити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Повний текст ухвали суду складено 25 вересня 2024 року.
Суддя Д.І. Городецький