МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2024 р. Справа №370/320/21

Макарівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Косенко А.В.,

із секретарем судового засідання Зозулею Я.А.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у залі суду у смт Макарів Київської області справу за позовом

ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 про захист честі, гідності та ділової репутації

в с т а н о в и в :

ОСОБА_6 (далі позивач) звернувся до Макарівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , в якому вказав, що він після приходу в селі Забуяння до могили своєї покійної дружини ОСОБА_19 ІНФОРМАЦІЯ_1 о 12.30 годині почав отримувати недостовірну інформацію, яка принижує його честь та гідність (ділову репутацію) від невідомих осіб. Згодом ним було встановлено, що це були жителі села Забуяння Макарівського ОТГ Київської області, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та багато інших 14 осіб.

Позивач, посилаючись на ст.ст. 32, 34, 68 Конституції України, ст.ст. 277, 297, 299 ЦК України, вважає, що інформація щодо його покійної дружини та його самого була поширена відповідачами в присутності мешканців села Забуяння, серед яких були і друзі покійної, які знали їх. Внаслідок поширення ОСОБА_2 та іншими відповідачами недостовірної інформації про те, що начебто «відбулося поховання на братській могилі воїнам ВВ війни» його дружини, стала відома всім мешканцям села Забуяння. Також зазначена інформація з?явилась на підписних листах, зокрема, на каналі https://www.youtube.com/watch?v=guq6T2USS1Q є запис розмови із ОСОБА_2 , яка на 1.15 хвилині в інтерв?ю журналісту повідомляє недостовірну інформацію та вводить людей в оману: «Як це так! ІНФОРМАЦІЯ_2 інформаційна агенція під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_3 »

В даному сюжеті було визначено, що «Розкопали братську могилу. Скандальний інцидент стався в селі Забуяння Макарівської ОТГ. Близько місяця тому зробили ще одне поховання. Місцеві обурені, адже могила була недоторканною багато років мало не з часів Другої світової війни. Хто ж дозволив таке поховання і що буде далі з?ясовувала наша кореспондентка ОСОБА_22 » Вказана інформація є в інтернеті за посиланням: https://m.facebook.com/poglyadmakariv/videos/99800/?sfnsn=mo.

Також, на сайті ІНФОРМАЦІЯ_4 відображена наступна інформація під заголовком «У селі Забуяння мешканці бунтують через поховання людини»: « ІНФОРМАЦІЯ_5 в Забуянні було поховано людину. Зовсім випадково, сьогодні мешканці села помітили, що поховання відбулося фактично на братській могилі часів Другої світової війни на останках 60 чоловік їх земляків. За словами односельчан, померла народилась у цьому селі, але жила в Києві. Мешканців села обурив той факт не поваги до місць поховань, вони назвали це відвертим кощунством та знущанням над пам?яттю героїв...» не відповідає дійсності. Зазначена інформація, на думку позивача, є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. Як він зазначає, що поховання покійної дружини ОСОБА_19 відбулось за погодженням та з дозволу тодішньої директорки цвинтаря. Крім того, у позивача містяться документи, що підтверджують взагалі про перепоховання у 1992 році всіх воїнів війни.

Зважаючи на викладене, позивач вважає, що інформація, поширювана щодо нього відповідачами має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення ним загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, та такою, що, на його переконання, порушує немайнові права. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки професія вчителя є соціально важливою, передбачає безперервний належного процес виховання дітей та взаємодії з ними. Саме тому, поширенням недостовірної інформації щодо нього, відповідачем завдано шкоди його немайновим інтересам, порушивши гідність, честь та ділову репутацію, і сума у 350 000 грн є мінімальною для відшкодування його душевних страждань, а відтак, є розумною та справедливою. Крім того, у своєму позові позивач наголосив, що постійні переживання призвели до того, що він боїться сам знаходитись вдома, в інших місцях, потребує постійної присутності когось з людей, відчуває постійний головний біль, запаморочення, переживання, стривоженість та дискомфорт.

На підставі викладеного, позивач просив суд:

визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_6 на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену відповідачами: «відбулося поховання на братській могилі воїнам ВВ війни ОСОБА_19 моєї дружини»;

зобов?язати всіх відповідачів спростувати поширену відносно ОСОБА_6 та його покійної дружини недостовірну інформацію, шляхом озвучення ОСОБА_2 на найближчих зборах жителів села Забуяння, які відбудуться після набрання судовим рішенням в даній справі, наступного тексту спростування: « ІНФОРМАЦІЯ_1 на загальних зборах мешканців села Забуяння мною, ОСОБА_2 , озвучувались недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_6 та його дружини, а саме те, що поховання ОСОБА_19 відбувалося на братській могилі воїнам ВВ війни»;

стягнути з усіх відповідачів солідарно на користь ОСОБА_6 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 350 000,00 грн;

стягнути з усіх відповідачів солідарно на користь ОСОБА_6 судовий збір.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 05.03.2021 року (т.1, а.с.44-45) вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, встановлено відповідачам 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Копію ухвали суду від 05.03.2021 року та позовну заяву з додатками, які були надіслані відповідачам ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , останні отримали особисто 29.06.2021 року. Відповідно у встановлений судом строк, відповідачі на адресу суду відзиву на позовну заяву не надали.

Копію ухвали суду від 05.03.2021 року та позовну заяву з додатками, які були надіслані відповідачам ОСОБА_18 та ОСОБА_16 , останні не отримали, поштові відправлення №590 (т.1, а.с.73-74), №603 (т.1, а.с.75-76), повернулися до суду без вручення з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України та з урахуванням вимог п. 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270, вважається належним повідомленням особи про час та місце розгляду справи у день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, тобто 23.07.2021 року. Відповідно у встановлений судом строк, відповідачі на адресу суду відзиву на позовну заяву не надали.

Ухвалою суду від 30.08.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (т.1, а.с.84).

Ухвалою суду від 12.03.2024 року прийнято відмову позивача від позову до відповідача ОСОБА_18 , та провадження у справі в цій частині закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Ісаєнко О.В., підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просив позов задовольнити і пояснив суду, що на території кладовища с. Забуяння 12 грудня 2020 року похована дружина позивача, ОСОБА_19 . По відношенню до її могили невідомими особами неодноразово вчинялися акти вандалізму, що обумовило подачу відповідних заяв до правоохоронних органів. Зокрема, після приходу в с. Забуяння до могили своєї покійної дружини, ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач почав отримувати недостовірну інформацію, яка принижує його честь та гідність (ділову репутацію) від невідомих осіб. Як згодом йому стало відомо і це найшло своє підтвердження при судовому розгляді, що це відповідачі розповсюджували таку інформацію. Окрім цього, невідомі особи, з великою вірогідністю мешканці с. Забуяння, осквернили пам`ятник його дружини. Разом з тим, представник зазначив, що згідно із документами братської могили зараз на кладовищі не має, рішень про затвердження науково-проектної документації з визначенням меж і режимів використання територій Братських могил розташованих на кладовищі с. Забуяння Макарівської селищної громади Бучанського району Київської КОДА (KOBA) не приймалось.

Відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_14 та ОСОБА_23 в судовому засіданні, призначеному на 23.02.2022 року, вимоги позову не визнали, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В судове засідання, призначене на 13.12.2024 року, не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, причини неявки невідомі.

В судовому засіданні 13.12.2024 року відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заперечили проти задоволення позову і просили відмовити у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_15 в судове засідання не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, на каналі YouTube за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_6 розміщено запис розмови із відповідачкою ОСОБА_2 , яка на 1.15 хвилині в інтерв?ю журналісту повідомляє наступну інформацію: «Як це так! На тілах покійних воїнів зробили нове поховання!!!».

Також, на каналі Погляд Макарів інформаційна агенція за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_7 розміщено відеоматеріал під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_3 » наступного змісту: «Розкопали братську могилу. Скандальний інцидент стався в селі Забуяння Макарівської ОТГ. Близько місяця тому зробили ще одне поховання. Місцеві обурені, адже могила була недоторканною багато років мало не з часів Другої світової війни. Хто ж дозволив таке поховання і що буде далі з?ясовувала наша кореспондентка ОСОБА_22 ».

На сайті за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 відображена наступна інформація під заголовком: «У селі Забуяння мешканці бунтують через поховання людини»: « ІНФОРМАЦІЯ_5 в Забуянні було поховано людину. Зовсім випадково, сьогодні мешканці села помітили, що поховання відбулося фактично на братській могилі часів Другої світової війни на останках 60 чоловік їх земляків. За словами односельчан, померла народилась у цьому селі, але жила в Києві. Мешканців села обурив той факт не поваги до місць поховань, вони назвали це відвертим кощунством та знущанням над пам?яттю героїв...» (т.1, а.с.13-14).

Згідно копії колективної заяви жителів с. Забуяння адресованої старості с. Забуяння Макарівської ОТГ Київської області ОСОБА_24 , та підписаної відповідачами, вбачається, що останні просять розібратися в ситуації, яка склалася, а саме, про поховання покійника на території братської могили та вимагали перепоховання на інше місце, а братську могилу привести до належного стану (т.1, а.с.11-12).

Відповідно до копії листа Київської обласної військової адміністрації (КОВА) №300/04/41.01-N-2023 від 10.01.2023 року, братські могили розташовані на кладовищі с. Забуяння Макарівської селищної громади Бучанського району Київської області є пам`ятниками Другої світової війни 1939-1945 років і об`єктами культурної спадщини місцевого значення. Згідно з рішенням виконкому Київської обласної Ради депутатів трудящих від 23.11.1970 року №806 їх взято на облік за охоронними номерами 502, 504. Інформація щодо перезахоронення останків воїнів та мешканців села з території братських могил розташованих на кладовищі відсутня. Рішення про затвердження науково-проєктної документації з визначення меж і режимів використання територій Братських могил розташованих на кладовищі с. Забуяння Макарівської селищної громади Бучанського району Київської області КОДА (КОВА) не приймала (т.1, а.с.206).

Згідно із копією листа Макарівської селищної ради від 11.01.2023 року №Г.3/03-17, Макарівською селищною радою восьмого скликання не приймалися рішення про відведення земельної ділянки для організації місця поховань в селі Забуяння. Проектом формування територій і встановлення меж Забуянської сільської ради народних депутатів та сільських населених пунктів Макарівського району Київської області розробленим у 1994 році, в селі Забуяння наявне кладовище, що розташоване за межами населеного пункту (т.1, а.с.207-208).

Як вбачається з копії листа Макарівської селищної ради від 11.01.2023 року №Г.4/03-17, в Єдиному національному реєстрі пам`яток Другої світової війни 1939-1945 років відсутня інформація про внесення братських могил, що розташовані в селі Забуяння Макарівської селищної територіальної громади (т.1, а.с.209-210).

Відповідно до копії листа Міністерства культури та інформаційної політики України від 18.03.2021 року №872/Г-571/21/6.11.7, братська могила в с. Забуяння не занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, але перебуває на обліку як пам`ятка історії місцевого значення і згідно Закону України «Про охорону культури» є пам`яткою (т.1, а.с.222).

На території Забуянської сільської ради розташовані три братські могили: жителів села жорстоко закатованих фашистами с. Забуяння (цвинтар), ох. №504; воїнам, що померли від ран у шпиталі с. Забуяння (цвинтар), ох. №502; на честь воїнів-односельчан с. Забуяння (центр села), ох. №503. Інформація щодо проведення перепоховання останків воїнів та мешканців села на території братських могил села Забуяння Макарівського району відсутня, що підтверджується копією листа Управління культури Київської обласної державної адміністрації №712/01-02 від 24.03.2021 року (т.1, а.с.224).

Згідно наданої інформації 05.02.2021 року Макарівським історико-краєзнавчим музеєм Центру культури і дозвілля Макарівської селищної ради, станом на 1992 рік, згідно Облікової картки військового поховання №846 від 02.04.1992 року у с. Забуяння налічується одна братська могила у центрі села. Відповідно до Додатку до Облікової картки 36 червоноармійців з братської могили на кладовищі перепоховані у братській могилі в центрі села (т.1, а.с.231-232).

Відповідно до копії листа Комунального підприємства «Кодра-сервіс» Макарівської селищної ради №11 від 13.02.2023 року, КП «Кодра-сервіс» не надавалося дозволу ОСОБА_25 на поховання ОСОБА_19 в с. Забуяння на цвинтарі (т.1, а.с.230).

Згідно наданої інформації старостою Забуянського старостинського округу Т. Герасименко, кладовище в селі Забуяння передано КП «Кодра-сервіс» відповідно до рішення виконавчого комітету Макарівської селищної ради від 09.12.2021 року №192; жодних свідоцтв про поховання не видавалося, а також не було надано дозволу на поховання ОСОБА_19 на місці братської могили № НОМЕР_1 і демонтаж бордюру на вказаній могилі (т.1, а.с.229).

Згідно висновку соціально-психологічного дослідження №18-01-23 моральної шкоди потерпілого від 21.01.2023 року, ОСОБА_6 завдана моральна шкода внаслідок публічного розповсюдження неправдивих звинувачень його у самоуправному, протиправному, аморальному підпохованні тіла померлої дружини до братської могили, що принижують його честь та гідність, призвело до психологічного цькування та неможливості впорядкувати могилу померлої в 2020 році дружини. Психіка піддослідної особи має особливості, які посилюють ступінь тяжкості моральних страждань на 10% у порівнянні з середньо унормованою особистістю потерпілого за подібних умов. Крім того, експертом зазначено, що визнання судом порушення права становитиме достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану піддослідній особі, а мінімізувати завдану моральну шкоду можливо: шляхом визнання недостовірною публічної інформації щодо самоуправного, протиправного і аморального підпоховання ОСОБА_6 тіла померлої дружини до братської могили та стягнення на його користь понесених ним судових витрат (т.1, а.с.178-203).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_24 , зазначила, що на момент поховання ОСОБА_6 своєї дружини ОСОБА_19 на кладовищі в с. Забуяння була на посаді старости с. Забуяння, але офіційно перебувала у відпустці. Повноважень надавати дозвіл на поховання або вказувати на розміщення поховань на кладовищі в неї не було, тому відповідно дозволу жодного не надавала. Межі були візуально встановлені попереднім головою села за допомогою бордюр.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_26 , зазначив, що про дану ситуацію знає зі слів старости села. Він на посаді директора КП «Кодра-сервіс» перебуває з 2019 року та відповідальний за кладовище в с. Забуяння. Крім того, вказав про те, що жодних положень чи будь-яких інших документів щодо меж та розміщення поховань немає. Він особисто бачив, що було порушено межі братської могили. На момент поховання, старости не було, а був виконуючий обов`язків, який займався розміщенням поховань на кладовищі.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_27 , зазначила, що меж братської могили не бачили і не бачили, що їх хтось порушував. Вона приїхала вже на поховання, але була в машині. Прибула на кладовище, коли встановили камеру, психологічний стан позивача я бачила, але визначити якої шкоди було завдано не може сказати. Вона не пам`ятає яка це була дата.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_28 , зазначила, що всіх сторін справи знає особисто. Їй зателефонували у вихідний день і повідомили, що ОСОБА_6 хоче заховати біля своєї рідні свою дружину. Коли вони прибули на кладовище, з`ясувалося, що місце де вони хочуть здійснити поховання знаходиться близько біля братської могили, але її запевнили, що вони вмістяться. Її попросили найняти копачів, та спостерігала за інструментами, щоб нікуди не поділися. Вона бачила, що вони копали яму на стежці, як викопували бордюр не бачила. Ніхто не надавав дозволу на викопування бордюр. Її попросили облагородить могилу, вона показала місце, про перенесення бордюри їй ніхто не говорив.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Статтею 19 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права встановлено, що кожна людина має право безперешкодно дотримуватися своїх поглядів. Кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір. Користування передбаченими в пункті 2 цієї статті правами накладає особливі обов`язки і особливу відповідальність. Воно може бути, отже, пов`язане з певними обмеженнями, які, однак, мають встановлюватися законом і бути необхідними: а) для поважання прав і репутації інших осіб; b) для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення.

Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

За змістом ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Відповідно до ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співвжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто поширює інформацію, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів тощо.

Отже, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту у судовому порядку права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

У своїй практиці ЄСПЛ розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії» від 24 лютого 1997 року, пункт 47).

Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

У рішенні від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» ЄСПЛ встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому ЄСПЛ підкреслив, що використання навіть «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження».

За положеннями ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).

Будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Тлумачення ст. 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Отже, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/13556/18 зазначено, що: «у зв`язку із внесенням з 27 березня 2014 року змін до ЦК України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину третю) було виключено, а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачем та її недостовірності, має відбуватися у загальному порядку. За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості».

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням також «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до гідності, честі та недоторканості ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену відповідачами: «відбулося поховання на братській могилі воїнам ВВ війни ОСОБА_19 моєї дружини».

Позивач вважає, що таким чином відповідачі звинуватили його у незаконному похованні своєї дружини в межах братської могили на кладовищі в с. Забуяння, хоча поховання відбулося за погодженням та з дозволу тодішньої директорки цвинтаря і самих меж братської могили порушено не було.

Дослідивши надані суду докази та проаналізувавши зміст зазначених висловлювань суд дійшов висновку, що вони не є фактичними твердженнями про винність позивача у вчиненні будь-яких правопорушень, а відповідають характеру оціночних суджень через застосування мовно-стилістичних прийомів викладення тексту.

Разом з цим, суду були надані копії витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань (т.1, а.с.90, 204), зокрема, згідно яких вбачається, що відкрито кримінальні провадження №0000061 від 16.02.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 297 КК України та №0000032 від 27.01.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, проте жодна зі сторін не надає будь-якої інформації про результати проведеного досудового розслідування органами поліції або ж на якій стадії перебувають вказані провадження.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У даному випадку, матеріали справи та пояснення учасників провадження вказують на те, що дійсно в різного роду сюжетів було висвітлено інформацію щодо поховання людини на братській могилі в с. Забуяння, але позивачем не надано жодних доказів на спростування висловів відповідачів, тому у такій ситуації суд застосовує вказаний у постанові суду касаційної інстанції принцип більш переконливої вірогідності стверджувальної обставини і не вбачає підстав для визнання відповідної інформації недостовірною та такою, що порушують честь, гідність і ділову репутацію позивача.

Крім того, слід зазначити, що згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові №1 від 27.02.2009 року «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Отже, визначення відповідачів, предмета спору та підстав позову є правом позивача. Разом з тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

Ураховуючи наведене, відповідачами у справі мають бути автор та власник веб-сайта відповідного інформаційного матеріалу.

Варто зауважити, що позивачем не залучено до участі у справі в якості відповідачів ані автора відеосюжетів, ані власників веб-сайтів відповідних інформаційних матеріалів. При цьому вимоги зобов`язального характеру щодо спростування неправдивих відомостей заявлено до всіх вказаних відповідачів, однак позивачем не надано достеменних доказів того, що саме вони є авторами спірного сюжету, а вимоги до них заявлено в межах законодавства.

Разом з тим, позивачем також при визначенні кола відповідачів не зазначено, що конкретно кожен із них і яка саме інформація в опублікованому інтерв`ю, є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача.

За наведених обставин вказана інформація не є недостовірною та такою, що підлягає спростуванню.

Стосовно стягнення з відповідачів моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку.

Слід відмітити, що у наданому суду скріншоті сайту за посиланням: https://makariv-dilovyi.com.ua/2021/01/u-seli-zabuyannya-meshkanczi-buntuyut-cherez-pohovannya-lyudyny/ відповідачі жодним чином не ідентифікували позивача, тобто не зазначали його прізвище, ім`я та по батькові, так само як померлої особи. У досліджених доказах ідентифікувати позивача не можливо, а посилання сторони позивача на те, що саме він здійснив поховання своєї дружини на братській могилі, суд до уваги не приймає, оскільки ніякого відео із перелічених ним каналів в судовому засіданні не досліджувалось, таких доказів сторона позивача не надавала і не просила дослідити відео розміщене безпосередньо в мережі Інтернет.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пункт 3 ч. 2 ст. 23 зазначеного Кодексу передбачає, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами, внесеними, згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. (п.3), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Позивачем не надано жодних доказів заподіяння моральної шкоди з вини відповідачів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язковому доказуванню підлягає наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача шкоди та вини останнього в її заподіянні.

З урахуванням вище зазначеного, суд критично ставиться до наданого позивачем висновку соціально-психологічного дослідження №18-01-23 моральної шкоди потерпілого, оскільки дослідження проводилося в період з 18.01.2023 року по 21.01.2023 року по спливу двох років після зазначеної події, що не може слугувати підтвердженням завданої моральної шкоди внаслідок публічного розповсюдження неправдивих звинувачень відносно нього у січні 2021 року.

З огляду на вказане, вищевикладені обставини в їх сукупності, а також те, що вимога позивача про стягнення моральної шкоди є похідною від первісних вимог, у задоволенні яких судом відмовлено, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позову.

Ураховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 5, 76-81, 83, 95, 141, 200, 263-265, 354-355 ЦПК України суд,

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 24.12.2024 року.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_7 , адреса: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_8 , адреса: АДРЕСА_5 ;

ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_6 ;

ОСОБА_9 , адреса: АДРЕСА_7 ;

ОСОБА_10 , адреса: АДРЕСА_8 ;

ОСОБА_29 , адреса: АДРЕСА_9 ;

ОСОБА_12 , адреса: АДРЕСА_10 ;

ОСОБА_13 , адреса: АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_14 , адреса: АДРЕСА_11 ;

ОСОБА_15 , адреса: АДРЕСА_12 .

Суддя А.В. Косенко