ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 642/1618/23
Номер провадження 22-ц/818/3239/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2023 року в складі судді Гримайло А.М. у справі № 642/1618/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 11 березня 2009 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким ОСОБА_3 отримав від нього в борг 27 000,00 доларів США зі строком повернення не пізніше 11 березня 2021 року. Вказану суму коштів позичальник йому не повернув. У березні 2023 року йому стало відомо, що ОСОБА_3 помер. ОСОБА_2 як його дружина прийняла спадщину, тому він звернувся до неї з даним позовом як до спадкоємця боржника.

Просив стягнути на його користь в межах вартості спадкового майна з ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 11 березня 2009 року у сумі 27 000,00 доларів США.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що факт перебування ОСОБА_2 у шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 не підтверджується належними та допустимими доказами. Визнання відповідачем позову суперечить закону та може порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб. ОСОБА_2 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , а тому не є належним відповідачем по справі, що є підставою для відмови в задоволенні позову за недоведеністю.

Не погоджуючись з рішенням суду 24 липня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суд не вказав, якому саме закону суперечить визнання відповідачкою позову та права яких осіб це порушує, не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання позову, не висловив обґрунтованих сумнівів щодо добровільності визнання нею обставин. ОСОБА_2 фактично володіє і користується спадковим майном та подала заяву про прийняття спадщини. Пропуск нею строку на прийняття спадщини не позбавляє її статусу спадкоємця, її дії свідчать про намір реалізувати спадкові права, тож вона має нести і відповідальність за боргами спадкодавця. З`ясувавши, що ніхто у передбачений законом строк спадщину не прийняв, суд не залучив до участі в справі орган місцевого самоврядування як третю особу.

18 вересня 2024 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказала, що заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги не має. Зазначила, що вона з 2015 року спільно проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю як дружина та чоловік. Їй відомо, що ОСОБА_3 отримував у ОСОБА_1 в борг грошові кошти, які через складні життєві умови не зміг повернути. Після смерті ОСОБА_3 вона отримала свідоцтво про його смерть та здійснила його поховання, розпорядилась речами померлого, оскільки інших родичів у нього не було. Вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, одна їй повідомлено про необхідність надання доказів. Наразі з метою отримання права на спадкування та прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 вона звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 24 жовтня 2024 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників: ОСОБА_1 повернуто з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 1, а.с. 157-158), ОСОБА_2 повідомлена шляхом розміщення оголошення на сайті ХАС (том 1, а.с. 148).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 березня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 27 000,00 доларів США зі строком повного погашення боргу не пізніше 11 березня 2021 року. На підтвердження отримання коштів ОСОБА_3 складено розписку (а.с. 3, 5, 26, 26а).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 9).

За життя ОСОБА_3 належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02 грудня 1997 року (а.с. 10). Вартість цієї квартири складає 1 169 920,00 грн, як вбачається з копії довідки про вартість майна станом на 13 березня 2023 року (а.с. 8).

Як вбачається з витребуваної судом копії спадкової справи № 30/2021 після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , 22 січня 2021 року до Першої Харківської міської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 , яка зареєстрована нотаріусом за № 71 (а.с. 52).

Державним нотаріусом Першої Харківської міської державної нотаріальної контори Грошевою О.Ю. розглянуто заяву ОСОБА_4 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 та листом від 22 січня 2021 року № 135/02-14 повідомлено про необхідність надання доказів, які підтверджують зазначені в заяві обставини (а.с. 55).

26 липня 2021 року ОСОБА_4 подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , однак постановою нотаріуса від 26 липня 2021 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_3 , оскільки ним не поданий жодний документ, що стверджує підстави для закликання до спадкоємства за законом будь-якої черги, та відомості про наявність заповіту на його ім`я також відсутні. ОСОБА_4 не поданий пакет документів, що стверджує родинний зв`язок зі спадкодавцем, або наявність заповіту, що необхідні для видачі свідоцтва про право на спадщину, тобто відсутні підстави для закликання до спадкоємства (а.с. 59).

28 березня 2023 року ОСОБА_1 направлена претензія-повідомлення до Першої Харківської державної нотаріальної контори до спадкоємців ОСОБА_3 щодо погашення боргу за договором позики від 11 березня 2009 року в розмірі 27 000,00 доларів США, яку зареєстровано в журналі реєстрації вхідних документів за № 189/02-14, зареєстровано в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 249, долучено до матеріалів заведеної спадкової справи за № 30/2021 (а.с. 7, 21, 60-64).

13 березня 2023 року ОСОБА_2 склала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_3 , яка відкрилась на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . У заяві вказала, що вона є дружиною померлого ОСОБА_3 та прийняла спадщину, проживаючи з ним за однією адресою. Просила оформити її спадкові права на вищевказане майно, про що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на її ім`я. Справжність підпису ОСОБА_2 на заяві посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ю.В. за реєстровим № 80. Заява зареєстрована нотаріусом Першої Харківської міської державної нотаріальної контори 29 березня 2023 року за № 250, долучена до матеріалів спадкової справи № 30/2021 (а.с. 65-66).

Державним нотаріусом Першої Харківської міської державної нотаріальної контори Грошевою О. Ю. розглянуто заяву ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 та листом від 29 березня 2023 року № 490/02-14 повідомлено про необхідність надання доказів, які підтверджують зазначені в заяві обставини (а.с. 67).

З повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 29 березня 2023 року № та № 0 вбачається, що ОСОБА_3 29 січня 1972 року уклав шлюб із ОСОБА_5 , про що складено актовий запис № 407. 30 серпня 1978 року шлюб розірвано. 08 лютого 1980 року ОСОБА_3 вдруге уклав шлюб з ОСОБА_6 , про що складено актовий запис № 134. У примітках до актового запису вказано про наявність спільного сина ОСОБА_7 , 1973 року народження (а.с. 68-71).

Матеріали спадкової справи свідчать про те, що свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , жодній особі не видавалось.

ОСОБА_3 на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 22 січня 2021 року, а також штампом у його паспорті (а.с. 54, 62-63).

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 05 квітня 2023 року та штампом у її паспорті (а.с. 13, 19-20).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому за правилами частини першої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1218, 1219 ЦК України зобов`язання боржника за договором позики не є таким, що нерозривно пов`язано з його особою.

Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, правовідносини, що виникли між кредитором та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитором та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України.

Верховний Суд в постанові від 18 вересня 2019 року по справі № 640/6274/16-ц дійшов висновку, що при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:

- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;

- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);

- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Підпунктами 4.1., 4.2, 4.14 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва.

Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.

При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Згідно частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі 203/2/19 (провадження № 61-6983св20) зазначено, що визначений позивачем у позові склад сторін у справі (позивач та відповідач) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів відповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому (постанова Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справі № 504/2591/18, провадження № 61-10911св20).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, обґрунтовано виходив із того, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 є спадкоємицею померлого боржника ОСОБА_3 та успадкувала майно, зокрема квартиру, після його смерті, а отже, що вона є належним відповідачем у справі.

Доказів того, що ОСОБА_2 є офіційною дружиною ОСОБА_3 , або що факти їх проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без укладення шлюбу та постійного її проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини встановлено рішенням суду, суду не надано. Більш того, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказала, що лише звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання з померлим однією сім`єю, однак також не надала доказів цього.

Отже, за наявності самої лише заяви ОСОБА_2 про видачу їй свідоцтва про право на спадщину та за відсутності доказів факту прийняття нею спадщини та існування підстав для закликання її до спадкування після смерті ОСОБА_3 як спадкоємиці за законом, позовні вимоги до неї про стягнення боргу померлого є передчасними.

Із урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

У справах щодо спадкування належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

За відсутності у померлого ОСОБА_3 спадкоємців належним відповідачем є орган місцевого самоврядування.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд не залучив орган місцевого самоврядування як третю особу, судова колегія відхиляє, оскільки за відсутності спадкоємців такий орган повинен бути саме відповідачем, та з клопотанням про його залучення до участі у справі позивач до суду не звертався.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що ОСОБА_2 фактично володіє і користується спадковим майном, подала заяву про прийняття спадщини, а пропуск нею строку на прийняття спадщини не позбавляє її статусу спадкоємця, тож її дії свідчать про намір реалізувати спадкові права, тому вона має нести і відповідальність за боргами спадкодавця, є помилковими, оскільки доказів того, що ОСОБА_2 фактично прийняла спадщину та належить до спадкоємців будь-якої черги після смерті ОСОБА_3 , не надано, а фактичне володіння нею майном померлого не свідчить про її статус як спадкоємиці і не надає їй правомочностей власника цього майна.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд невказав, якому саме закону суперечить визнання відповідачкою позову та права яких осіб це порушує, не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання позову, не висловив обґрунтованих сумінвів щодо добровільності визнання нею обставин, є безпідставними, оскільки, по-перше, як вже зазначалось, ОСОБА_2 наразі не є належним відповідачем за його вимогами, а по-друге, матеріали справи взагалі не містять усної чи письмової заяви ОСОБА_2 про визнання позову. Посилання суду першої інстанції на те, що вона визнала позов, будь-яким чином не вплинули на правильний по суті висновок про відмову у задоволенні позову.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що заочне рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочного рішення суду - без змін.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення та він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», підстав для перерозподілу судового збору у суду апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина