Справа №363/4443/22
Провадження №2/366/29/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року Іванківський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Гончарука О.П.,

за участю секретаря Іванової І.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у смт.Іванків у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Поліської селищної ради Вишгородського району Київської області про поновлення порушеного права,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із позовною заявою до Поліської селищної ради Вишгородського району Київської області про поновлення порушеного права, в якій просила суд визнати протиправним (незаконним) наказ від 05.07.2022 №312/2022-к та скасувати його, поновити її на роботі в Харківському національному медичному університеті на посаді фахівця діловодства загального відділу.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що вона працювала на посаді головного спеціаліста відділу з питань комунальної власності Поліської селищної ради Вишгородського району Київської області.

Розпорядженням селищного голови від 10 листопада 2022 року №51-К, її було звільнено з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64 на території України з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб запроваджено воєнний стан, який Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 №573/2022, від 16.11.2022p. №757/2022 продовжено, в останнє з 05.30 год. 21 листопада 2022 року на 90 діб, зокрема й станом на дату її звернення до суду.

Зазначила, що загальновідомим є факт збройного наступу військових формувань російської федерації на територію України, зокрема Київську область, починаючи із 24 лютого 2022 року, та територією де проводились активні бойові дії належала включно Київська область.

У зв`язку з веденням на території Київської області активних бойових дій та окупації військами агресора територій Поліської селищної ради, в тому числі с. Вовчків, де мешкала позивач, вона виїхала на безпечну територію.

04.04.2022р. позивачем було написано заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 04.04.2022р. без обмеження строку, встановленого ч.1 ст.26 Закону України «Про відпустки», яку роботодавець погодив.

Було видано відповідний наказ про відпустку без збереження заробітної плати з 04.04.2022р. без обмеження строку, встановленого ч.1 ст.26 Закону України «Про відпустки», з врахуванням вимог Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на час дії воєнного стану.

18.03.2022р. позивач перетнула кордон України та прибула до Німеччини, де встала та перебуває на обліку, як особа, яка потребує тимчасового захисту.

Листом від 27.07.2022р. за вих. №565 їй було повідомлено, що, 19 липня 2022 року набули чинності зміни до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до яких, роботодавець за заявою працівника, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів. Термін такої відпустки закінчується 16 жовтня 2022 року, а 17 жовтня 2022 року позивач повинна приступити до виконання своїх обов`язків.

Після 17 жовтня 2022 року, за вимогою роботодавця вона надсилала ще заяви на відпустки, як особа, постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та на щорічну планову відпустку. Вказані заяви були написані на вимогу адміністрації, та враховувати їх не можливо, так як весь цей час, до сьогоднішнього дня включно вважає, що перебуває у відпустці без збереження заробітної плати, без обмеження строку, встановленого ч.1 ст.26 Закону України «Про відпустки», з врахуванням вимог Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на час дії воєнного стану, яку було адміністрацією погоджено.

11 листопада їй на вайбер надійшло розпорядження №51-к від 10 листопада 2022 року про її звільнення з посади головного спеціаліста відділу з питань комунальної власності Поліської селищної ради Вишгородського району Київської області за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Звільнення з роботи вважає незаконним, оскільки відсутність на роботі, по-перше, з дозволу адміністрації, а по-друге, обумовлена поважними причинами.

На підставі викладеного, просить суд:

визнати незаконним та скасувати Розпорядження Поліської селищної ради Вишгородського району Київської області №51-к від 10 листопада 2022 року про звільнення ОСОБА_3 , та поновити її на посаді головного спеціаліста відділу з питань комунальної власності Поліської селищної ради Вишгородського району Київської області.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, та дала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представник відповідача вимоги не визнав, та зазначив, що ОСОБА_3 перебувала на посаді головного спеціаліста відділу з питань комунальної власності Поліської селищної ради Вишгородського району Київської області, розпорядженням №51-к від 10.11.2022р. остання була звільнена з займаної посади на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, зазначив, що вся процедура звільнення викладена у розпорядженні, ОСОБА_3 було надано відпустку як особі, постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1. Разом з тим, ОСОБА_3 використала відпустку передбачену ч.4 ст. 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яка складає 90днів, тому їй повідомили, що їй необхідно вийти на роботу, однак ОСОБА_3 вимоги проігнорувала.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши позицію сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів .

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно ч. 1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Зі змісту позовної заяви убачається, що позивач перебувала на посаді головного спеціаліста відділу з питань комунальної власності Поліської селищної ради Вишгородського району Київської області.

З наданої суду копії заяви Голові Поліської селищної ради Гаращенко О.М. від в.о. головного спеціаліста з питань комунального майна ОСОБА_3 від 4 квітня 2022 року, убачається, що остання просить надати відпустку без збереження заробітної плати з 04 квітня 2022 року без обмеження строку встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки ст. 12 Закону №2136».

Листом від 22.07.2022 року №565 ОСОБА_4 було повідомлено, що 19 липня 2022 року набрав законної сили ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Так, ст. 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» доповнено частиною четвертою такого змісту: «У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів». Тобто, останній день перебування в такій відпустці закінчується 16 жовтня 2022 року, а 17 жовтня 2022 року позивач має приступити до виконання своїх посадових обов`язків у зв`язку з виробничою необхідністю. У разі неявки позивача на робочому місці о 08:00 год. 17 жовтня 2022 року, після 11:00 год. Буде складено акт про відсутність на робочому місці та звільнено з займаної посади за прогул (п.4 ст. 40 КЗпП України).

Згідно розпорядження селищного голови Поліської селищної ради Вишгородського району Київської області №51-к від 10 листопада 2022 року, встановлено, що відповідно до резолюції селищного голови на заяві ОСОБА_3 від 31.10.2022, яка надійшла електронною поштою (вх. № Г159 від 01.11.2022), головному спеціалісту відділу з питань комунальної власності не було погоджено щорічну відпустку на 15 календарних днів з 02.11 2022, у зв`язку з чим їй належало приступити до виконання посадових обов`язків з 02.11.2022. Резолюція була доведена до відома працівника електронною поштою.

У період з 02.11.2022 по 08.11.2022 ОСОБА_3 була відсутня на робочому місці, про що складені відповідні акти.

Листом від 09.11.2022 ОСОБА_3 було запропоновано відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України у строк до 16-00 год. 10.11.2022 надати пояснення з документальним підтвердженням щодо обставин відсутності на робочому місці.

Електронною поштою ОСОБА_3 надіслала пояснювальну записку від 09.11.2022, в якій зазначила, що з 02.11.2022 по 09.11.2022 перебуває за кордоном в якості особи, яка потребує тимчасового захисту, додавши копію відповідного посвідчення від 07.04.2022.

Враховуючи те, що:

- ОСОБА_3 використала відпустку, яка передбачена ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період з 04.04.2022 по 16.10.2022, надання якої є правом, а не обов`язком роботодавця;

-максимальний строк відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», складає 90 календарних днів, які охоплюються періодом з 04.04.2022 по 16.10.2022, листом № 565 від 27.07.2022 ОСОБА_3 завчасно попереджено про те що з 17.10.2022 роботодавець очікує працівника на робочому місці посадової особи місцевого самоврядування у зв`язку з виробничою необхідністю;

-з 17.10.2022 по 01.11.2022 ОСОБА_3 додатково було погоджено і надано додаткову відпустку, як особі, постраждалий внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1;

-пояснення ОСОБА_3 не підтверджують поважність причин відсутності на робочому місці з 02.11.2022 по 09.11 2022р.

-10.11.2022 ОСОБА_3 на робоче місце на з`явилася, додаткових пояснень у строк до 16-00 год. 10.11.2022 не надала.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України:

Звільнено ОСОБА_3 з посади головного спеціаліста відділу з питань комунальної власності селищної ради з 11 листопада 2022 року, у зв`язку з прогулом (відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) 7 робочих днів поспіль без поважних причин.

Крім того, позивачем в якості доказів надано суду:

-Копію паспорту громадянина України ОСОБА_3 ;

-Копію картки платника податків ОСОБА_3 ;

-Копію пенсійного посвідчення Серії НОМЕР_1 виданого 07 листопада 2007 року ОСОБА_3 ;

-Копію закордонного паспорту ОСОБА_3 ;

-Копію посвідчення особи, яка потребує тимчасового захисту від 7 квітня 2022 року;

-Копію документу, який посвідчує особу ОСОБА_3 , у країні де перебуває остання.

У позовній заяві, як на підставу позовних вимог, ОСОБА_3 посилається на те, що в період з 24 лютого 2022 року вона була відсутня на роботі, оскільки була вимушена, у зв`язку з веденням в Київській області активних бойових дій, які загрожують її життю і здоров`ю, виїхати на безпечну територію, що на її думку є поважною причиною.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Таким чином, прогулом є відсутність працівника на роботі більше трьох годин без поважних причин, тому суд, з`ясовуючи законність звільнення працівника на підставі п.4 ч.1ст.40 КЗпП України, повинен встановити причини відсутності працівника на робочому місці та їх поважність.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 листопада 2021 року у справі №235/5659/20 зазначено, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності».

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 572/2944/16-ц (провадження № 61-20505св18) зазначено, що, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, такі більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Виходячи із зазначеного, звільнення за прогул допускається за відсутності працівника на роботі виключно без поважних причин, однак в разі наявності поважних причин відсутності таке звільнення недопустиме. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першоїстатті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази. Вказаний висновок висловлений, зокрема у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17.

24 лютого 2022 року російська федерація здійснила збройну агресію проти України.

Відповідно до частини 3 статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64 на території України з 05 год 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб запроваджено воєнний стан.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 6 березня 2022 року № 204-р до територій, на яких проводяться активні бойові дії, належать: Чернігівська, Сумська, Харківська, Херсонська, Миколаївська, Запорізька, Донецька, Луганська, Житомирська, Одеська, Волинська, Дніпропетровська, Київська та м. Київ.

З приводу доводів позивача, що з 24 лютого 2022 року по 10 листопада 2022 року (день її звільнення) не приступила до роботи з поважних причин, оскільки намагалася зберегти своє життя та життя своєї доньки, виїхавши в безпечніше місце, суд зазначає наступне.

Так, дійсно 24 лютого 2022 року російська федерація здійснила збройну агресію проти України та Київська область належить до територій, на яких проводяться активні бойові дії.

Між тим, 15 березня 2022 року було прийнято Закон України № 2136 ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до положень частини 3 статті 12 вказаного Закону протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленогочастиною першоюстатті 26 Закону України «Про відпустки».

Разом з тим, статтю 12 доповнено частиною четвертою згідно із Законом № 2352-IX від 01.07.2022, відповідно до якої у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки».

З розпорядження селищного голови Поліської селищної ради Вишгородського району Київської області №51-к від 10 листопада 2022 року убачається, що максимальний строк відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», складає 90 календарних днів, які охоплюються періодом з 04.04.2022 по 16.10.2022.

В подальшому листом № 565 від 27 07.2022 ОСОБА_3 завчасно попереджено про те, що з 17.10.2022 роботодавець очікує працівника на робочому місці посадової особи місцевого самоврядування у зв`язку з виробничою необхідністю.

Крім того, з 17.10.2022 по 01.11.2022 ОСОБА_3 додатково було погоджено і надано додаткову відпустку, як особі, постраждалий внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1.

З урахуванням викладених обставин, суд вважає, що підстави для поновлення на роботі позивача відсутні.

Вислухавши пояснення представника позивача в судовому засіданні суд вважає, що адвокат Савицька О.Е. не навела причин, які можна було б вважати поважними щодо не виконання нею посадових обов`язків, оскільки факт порушення трудової дисципліни встановлено судом.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови в позові на позивача, тому з позивача на користь позивача слід стягнути судовий збір.

Керуючись ст.ст. 40, 139, 141, 147, 149, 235, 237-1 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 88, 212 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Поліської Селищної ради Вишгородського району Київської області про поновлення порушеного права - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий Поліським РВ ГУ МВС України в Київській області від 06.08.1999 р., адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Поліська селищна рада Вишгородського району Київської області (07053 Київська область, Вишгородський район, смт.Красятичі, вул. Воздвиженська, буд. 81.

Суддя: О.П. Гончарук