ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 361/1926/19

провадження № 61-19332св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В.,

Ситнік О. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Офіс Генерального прокурора, Міністерство внутрішніх справ України, Державна казначейська служба України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета

спору, - Національна поліція України,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2020 року, ухвалене у складі судді

Сердинського В. С., і постанову Київського апеляційного суду від 2 грудня

2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Кулікової С. В., Олійника В. О., Желепи О. В., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 2 грудня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Національна поліція України, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої бездіяльністю службових осіб.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 11 березня 2010 року близько 18 години на подвір`ї його будинку на нього вчинено озброєний напад та завдано вогнепального поранення. На момент звернення з цим позовом у вчиненні вказаних дій обвинувачуються ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та інші невстановлені особи.

Під погрозою вбивства нападники відібрали у нього мобільний телефон та ключі від автомобіля, змусили сісти в автомобіль, натягли на голову мішок та у такому стані вивезли у невідомому напрямку. Майже добу його тримали в заручниках під прицілом автомата. Злочинці повинні були передати позивача невідомому досі замовнику викрадення, однак через завдання йому вогнепального поранення замовник з огляду на його фізичний стан від проведення зустрічі відмовився. Дійсна мета викрадення і тримання його у заручниках не встановлена, проте вважає, що замовник у такій спосіб мав на меті відібрати його бізнес.

За звільнення позивача злочинці бажали отримати грошові кошти

у сумі 300 000 доларів США. При передачі першої частини викупу

в розмірі 150 000 доларів США двоє з чотирьох виконавців злочину, а саме ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , затримані; ОСОБА_3 з місця пригоди втік та більше трьох з половиною років перебував у розшуку.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000451

від 28 грудня 2012 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 146, частиною другою статті 147, частиною четвертою статті 187, частиною четвертою статті 189, частиною третьою статті 28,

частиною першою статті 263, частиною третьою статті 289 Кримінального кодексу України (далі - КК України) здійснювало Головне слідче управління Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України).

3 вересня 2010 року кримінальну справу № 07-5965 за обвинуваченням

ОСОБА_2 і ОСОБА_4 направлено до Броварського міськрайонного суду Київської області.

Держава Україна в особі Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України) своїми незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000451 завдали ОСОБА_1 значної майнової і моральної шкоди.

Майнова шкода, завдана ОСОБА_1 , становить 111 911 грн та складається з: 25 000 грн - вартості наданих послуг адвоката АБ «Дмитро Бойчук» за договором № 1-24/18 від 17 грудня 2018 року про надання правничої допомоги; 84 000 грн - вартості проведення експертизи за договором № 40 від 28 серпня 2018 року; 2 911 грн сплаченого судового збору.

Науково-експертним центром Київського університету імені Бориса Грінченка на виконання умов договору № 40 від 28 серпня 2018 року з метою визначення розміру немайнової (моральної) шкоди, завданої ОСОБА_1 , проведено відповідне дослідження, за результатами якого складено висновок № 1-11/18

від 22 грудня 2018 року.

Експерти вказаного науково-експертного центру з метою з`ясування змін в психоемоційному стані, соціальному статусі позивача та встановлення змін в моделі його соціального оточення провели опитування ОСОБА_1 та його рідних і близьких. Метою цього етапу дослідження було встановлення ступеня соціальної напруженості особи, розрив його «соціальної тканини» та «відстеження наявних негативних змін» не тільки психологічного, а й соціального стану підекспертного. Встановлено зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок впливу обставин, а саме бездіяльністі протягом тривалого часу (більше 8 років) прокуратури та органів досудового розслідування.

Неякісним досудовим розслідуванням та державним обвинуваченням в суді органи досудового розслідування і органи прокуратури завдали позивачу істотної моральної шкоди.

У зв`язку з наведеним позивач, враховуючи доплачену за ухвалою суду

суму судового збору, просив стягнути за рахунок державного бюджету завдану МВС України, Генеральною прокуратурою України шкоду в розмірі 118 611 грн у відшкодування майнової шкоди та 174 682 866,60 грн - у відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня

2020 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнено з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 69 873 146,60 грн у відшкодування моральної шкоди та 109 000 грн - у відшкодування майнової шкоди.

Стягнено з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 3 011 грн витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю заподіяння моральної шкоди позивачу діями відповідачів, проте, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини осіб, які завдалиморальну шкоду, суд визначив її у сумі 69 873 146,60 грн, яку вважав співмірноюрозміру завданої шкоди.

В частині вимог про відшкодування майнової шкоди місцевий суд, застосовуючи частини другу та третю статті 137 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача 109 000 грн з огляду на докази, які підтверджують такі судові витрати.

Постановою Київського апеляційного суду від 2 грудня 2020 року апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України та Національної поліції України задоволено частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня

2020 року в частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 69 873 146,60 грн

у відшкодування моральної шкоди змінено, зменшено її розмір до 100 000 грн.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня

2020 року в частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 109 000 грн

у відшкодування майнової шкоди скасовано, та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди відмовлено.

Стягнено з Офісу Генерального прокурора і Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання позову у розмірі по 2,89 грн та витрати на професійну правничу допомогу

у розмірі по 12 500 грн.

Компенсовано Офісу Генерального прокурора з Державної казначейської служби України у розмірі 7,50 грн за подання апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди і зменшуючи розмір такої шкоди до 100 000 грн, виходив з доведення факту завдання моральної шкоди діями та бездіяльністю відповідачів, однак вказав на необґрунтованість врахованого місцевим судом висновку комплексного науково-експертного дослідження № 1-11/18

від 22 грудня 2018 року щодо визначення розміру моральної шкоди, завданої позивачу, оскільки розмір компенсації моральних втрат визначався відповідно

до статті 1197 ЦК України, проте у позові заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю посадових осіб органів прокуратури та поліції. Тому, виходячи з принципів розумності і справедливості, за встановлених у справі обставин апеляційний суд визначив позивачу 100 000 грн достатньою сатисфакцією для відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення майнової шкоди, суд апеляційної інстанції зазначив, що, стягуючи 109 000 грн майнової шкоди, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права, оскільки судові витрати не є збитками в розумінні

статті 22 ЦК України та не входять до ціни позову.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

24 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду

від 2 грудня 2020 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду

від 2 грудня 2020 року заявник визначає неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18),

у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі № 804/958/17 (провадження № К/9901/60991/18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року

у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) викладено висновок про те, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У постанові Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі № 804/958/17 (провадження № К/9901/60991/18) вказано, що обставини, пов`язані з фінансуванням установ чи організацій з державного бюджету, відсутністю в ньому коштів, призначених для сплати судового збору суб`єктами владних повноважень, не є об`єктивними та непереборними підставами, які перешкоджають оскаржити судові рішення в межах встановленого законодавством строку апеляційного оскарження та реалізувати своє право щодо оскарження без порушення порядку здійснення такої процесуальної дії.

Вказав про те, що суд апеляційної інстанції розглянув апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України та Національної поліції України, які не були оплачені судовим збором у встановленому Законом України «Про судовий збір» розмірі, а саме

по 14 416,50 грн кожна. Позивач подавав до Київського апеляційного суду клопотання про належну сплату судового збору, однак у його задоволенні безпідставно відмовлено. У зв`язку з викладеним колегія у складі суддів Кулікової О. В., Желепи О. В. і Олійника В. І. підлягала відводу від участі у розгляді цієї справи, оскільки зазначене свідчить про заінтересованість складу суду у результаті розгляду даної справи.

Зазначає, що саме визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди (69 873 146,60 грн) є достатнім і таким, що відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Крім того, 5 січня 2021 року Офіс Генерального прокурора звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 2 грудня 2020 року в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Підставою касаційного оскарження рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 2 грудня 2020 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 21 листопада 2018 року у справі № 826/2004/18

(провадження № 11-874апп18), від 30 січня 2019 року у справі № 234/19443/16-ц (провадження № 14-630цс18), у постановах Верховного Суду від 7 листопада

2018 року у справі № 344/4043/17 (провадження № 61-31731св18), від 4 липня 2018 року у справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17 (провадження № 61-7478св18), від 7 листопада 2018 року у справі № 522/22009/15-ц (провадження № 61-5290св18),

від 28 листопада 2018 року у справі № 638/9055/15-ц

(провадження № 61-20721св18), від 13 березня 2019 року

у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 24 січня 2018 року у справі № 711/5994/15-ц (провадження № 61-986св18), від 4 липня 2018 року

у справі № 638/14260/16-ц (провадження № 61-11766св18) (пункт 1

частини другої статті 389 ЦПК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року

у справі № 826/2004/18 (провадження № 11 -874апп18), від 30 січня 2019 року

у справі № 234/19443/16-ц (провадження № 14-630цс18) зазначено, що порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування встановлено статтями 303,

314-316 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

У постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 344/4043/17 (провадження № 61-31731св18) викладено висновок про те, що з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними і їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

У постановах від 4 липня 2018 року у справі №641/2328/17

(провадження № 61-7053зпв18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17 (провадження № 61-7478св18), від 7 листопада 2018 року

у справі № 522/22009/15-ц (провадження № 61-5290св18), від 28 листопада

2018 року у справі № 638/9055/15-ц (провадження № 61-20721св18) Верховний Суд вказав, що реалізація позивачем механізму оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (постанова

Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 711/5994/15-ц

(провадження № 61-986св18).

У постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року

у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 4 липня 2018 року у справі № 638/14260/16-ц (провадження № 61-11766св18) визначено, що за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Вказує, що у жодній справі судами не встановлено протиправної бездіяльності або неправомірності дій слідчих та процесуальних керівників у частині невиконання ними своїх службових обов`язків. Крім того, суд неодноразово повертав акт прокурора з надуманих підстав за клопотанням ОСОБА_1 у підготовчих судових засіданнях.

Вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди і не довів причинний зв`язок між завданням шкоди та діями Генеральної прокуратури України.

Зазначає, що не є належним доказом висновок експерта № 1-11/18 від 22 грудня 2018 року про завдання позивачу моральної шкоди, оскільки він є науково-практичною рекомендацією для визначення характеру та ступеню моральних страждань з урахуванням особливостей позивача і суб`єктивних наслідків стресової ситуації. Експерти не несуть відповідальність за достовірність отриманої інформації.

Позиція інших учасників

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора.

Згідно з частиною першою статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

Відкриваючи касаційне провадження, Верховний Суд в ухвалі від 19 березня

2021 року роз`яснив учасникам справи право подати до суду касаційної інстанції з додержанням вимог статті 395 ЦПК України відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом десяти днів з дня вручення ухвали про відкриття касаційного провадження.

До відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи (частина четверта статті 395 ЦПК України).

Позивач не виконав вимоги частини четвертої статті 395 ЦПК України, не надав докази надсилання копій зазначеного відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, тому Верховний Суд залишає такий відзив без розгляду.

15 квітня 2024 року представник Офісу Генерального прокурора - Петрик В. А. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Відкриваючи касаційне провадження, за касаційною скаргою позивача, Верховний Суд в ухвалі від 18 березня 2021 року роз`яснив учасникам справи право подати до суду касаційної інстанції з додержанням вимог

статті 395 ЦПК України відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом десяти днів з дня вручення ухвали про відкриття касаційного провадження.

Офіс Генерального прокурора отримав копію вказаної ухвали Верховного Суду

2 квітня 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, тому останнім днем подання відзиву на касаційну скаргу було 12 квітня 2021 року. Відзив на касаційну скаргу представник Офісу Генерального прокурора - Петрик В. А. направив 15 квітня 2021 року, тобто з пропуском встановленого судом строку. При цьому відзив не містить клопотання про продовження строку на його подання.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на те, що відзив на касаційну скаргу позивача представник Офісу Генерального прокурора - Петрик В. А. надіслав після настання строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження, та про продовження пропущеного процесуального строку представник не просив, Верховний Суд залишає такий відзив без розгляду.

23 квітня 2024 року Національна поліція України звернулася до Верховного Суду з відзивом на касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора.

Національна поліція України отримала копії ухвал Верховного Суду 2 квітня

2021 року про відкриття касаційного провадження, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, тому останнім днем подання відзиву на касаційну скаргу було 12 квітня 2021 року. Відзив на касаційні скарги Національна поліція України направила 23 квітня

2021 року, тобто з пропуском встановленого судом строку. При цьому відзив не містить клопотання про продовження строку на його подання.

Оскільки відзив на зазначені касаційні скарги Національна поліція України надіслала після настання строку, встановленого судом в ухвалах про відкриття касаційного провадження, та про продовження пропущеного процесуального строку представник Національної поліції України питання не порушує, колегія суддів залишає такий відзив без розгляду.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 2 грудня 2020 року та витребувано матеріали

справи № 361/1926/19 із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 2 грудня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 27вересня 2024 року справу № 361/1926/19 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11 березня 2010 року, біля 18 год на позивача вчинено збройний напад, в результаті якого йому завдано вогнепального поранення. Після цього злочинці зникли з місця пригоди на автомобілі потерпілого, яким незаконно заволоділи, захопивши у заручники ОСОБА_1 .

За вказаним фактом порушено кримінальну справу № 07-5965 стосовно

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 146, частиною другою статті 147, частиною четвертою статті 187, частиною четвертою статті 189, частиною третьою статті 28, частиною першою статті 263, частиною третьою статті 289 КК України.

13 вересня 2010 року кримінальну справу № 07-5965 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених

частиною третьою статті 289, частиною першою статті 147, частиною третьою статті 189, частиною третьою статті 187, частиною другою статті 28,

частиною першою статті 263 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 147, частиною третьою статті 189, частиною третьою статті 187, частиною другою статті 28,

частиною першою статті 263 КК України направлено до Броварського міськрайонного суду Київської області.

10 серпня 2011 року вироком Броварського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 147, частиною третьою статті 187, частиною третьою статті 189, частиною третьою статті 289, частиною другою статті 28,

статтею 263 КК України, та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна. ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого статтею 396 КК України, та призначено міру покарання

у виді 2 років 6 місяців.

10 серпня 2011 року суддею Броварського міськрайонного суду Київської області Батюком В. В. винесено окрему постанову, у якій суд вказав, що в матеріалах кримінальної справи наявні достатні докази, які дають підстави стверджувати про причетність ОСОБА_5 до вчинення злочинів, передбачених статтею 364 КК України та частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 147 КК України.

9 листопада 2011 року апеляційним судом Київської області задоволено апеляційну скаргу прокуратури, скасовано вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2011 року, справу направлено на новий розгляд до того ж суду в іншому складі.

24 квітня 2012 року вироком Броварського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 147, частиною третьою статті 187, частиною третьою статті 189, частиною третьою статті 289, частиною другою статті 28, частиною першою статті 263 КК України, та засуджено до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна. ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених

частиною третьою статті 189, частиною другою статті 28, частиною першої

статті 263, статтею 396 КК України, призначено покарання у виді 3 років

6 місяців позбавлення волі.

24 квітня 2012 року окремою постановою Броварського міськрайонного суду Київської області вказано про чисельні недоліки, допущені правоохоронними органами під час здійснення досудового розслідування у кримінальній справі відносно інших учасників нападу на ОСОБА_1 . Однією з причин тривалого судового розгляду даної справи суд вказав невиконання співробітниками Слідчого управління Головного управління МВС України в Київській області та прокуратури Київської області вимог кримінально-процесуального законодавства під час ведення дізнання та досудового слідства.

4 липня 2012 року ухвалою апеляційного суду Київської області задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , вирок суду першої інстанції скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 5 квітня 2013 року кримінальну справу відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_4 направлено на додаткове розслідування.

22 травня 2013 року ухвалою апеляційного суду Київської області постанову

від 5 квітня 2013 року скасовано з вказівкою про можливість розгляду судом справи з постановленням вироку. Водночас суд апеляційної інстанції встановив чисельні факти порушень, допущених при проведенні досудового слідства

у вказаній кримінальній справі.

7 листопада 2013 року учасник збройного нападу на ОСОБА_1 , який протягом трьох з половиною років перебував у розшуку, ОСОБА_3 затриманий правоохоронними органами. Зважаючи на порушення при проведенні досудового слідства, що вже було встановлено попередніми судовими рішеннями, а також факт затримання ОСОБА_3 26 листопада

2013 року Броварський міськрайонний суд Київської області постановив ухвалу про направлення кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 та

ОСОБА_4 на додаткове розслідування, де вона була об`єднана з кримінальним провадженням за підозрою ОСОБА_7

28 листопада 2013 року кримінальну справу № 33-0016 внесено до

Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР)

за № 0000451.

11 квітня 2014 року з кримінального провадження № 0000451 виділено в окреме провадження за № 0000104 матеріали відносно невстановлених осіб.

23 квітня 2014 року прокуратурою Київської області за результатами проведеного досудового розслідування обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні № 0000451 від 28 листопада 2012 року стосовно ОСОБА_3 , ОСОБА_2 і ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 146, частиною другою статті 147, частиною четвертою статті 187, частиною четвертою

статті 189, частиною третьою статті 28, частиною першою статті 263,

статтею 289 КК України, направлено до Броварського міськрайонного суду Київської області.

4 червня 2014 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області (справа № 361/3139/2014-к, провадження № 1кп/361/229/2014) обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні № 0000451

від 28 листопада 2012 року за клопотанням ОСОБА_1 повернуто прокурору Київської області, оскільки прокурором не були виконані вимоги судового рішення в частині повного та об`єктивного розслідування. Зокрема, в описовій частині зазначеної ухвали суд дійшов висновку, що вказівки, викладені в ухвалі Броварського міськрайонного суду (справа № 1007/7397/2012, провадження № 1/361/14/13) від 26 листопада 2013 року, які є обов`язковими для органів досудового слідства під час додаткового розслідування, щодо з`ясування причетності до вчинення злочинів ОСОБА_5 , ОСОБА_8 й інших осіб та їх дії в складі організованої групи, не виконані.

Постановою заступника Генерального прокурора України від 1 серпня

2014 року проведення досудового розслідування у кримінальному

провадженні № 0000451 доручено Головному слідчому управлінню МВС України та створено групу прокурорів Генеральної прокуратури України.

22 серпня 2014 року кримінальні провадження № 0000451

та № 0000104 об`єднано в одне кримінальне

провадження № 0000451. Всім підозрюваним особам обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

3 вересня 2014 року ухвалою апеляційного суду міста запобіжний захід

ОСОБА_2 скасовано.

15 вересня 2014 року Генеральною прокуратурою України в особі прокурора Власка В. А. повторно надіслано обвинувальний акт до Броварського міськрайонного суду Київської області.

8 жовтня 2014 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області (справа № 361/7441/2014-к, провадження № 1 кп/361/418/2014) за клопотанням ОСОБА_1 обвинувальний акт у кримінальному

провадженні № 0000451 повернуто прокурору для усунення недоліків щодо проведення слідчих і процесуальних дій, на які вказував суд під час повернення кримінальної справи на додаткове розслідування 26 листопада

2013 року; одночасно до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 застосовано запобіжний

захід у виді домашнього арешту, а ОСОБА_3 - продовжено тримання під вартою.

2 грудня 2014 року апеляційним судом Київської області зазначене рішення Броварського міськрайонного суду Київської області залишено без змін, апеляцію прокурора - без задоволення та продовжено ОСОБА_3 запобіжний захід до 6 січня 2015 року.

23 грудня 2014 року обвинувальний акт у кримінальному

провадженні № 0000451 надійшов до Генеральної прокуратури України.

29 грудня 2014 року Генеральна прокуратура України без проведення жодних слідчих і розшукових заходів, про які йшлось у чисельних судових рішеннях, вкотре скерувала до Броварського міськрайонного суду Київської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000451.

5 січня 2015 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000451 повернуто прокурору на доопрацювання. Суд зазначав, що органом досудового розслідування не виконано вказівок суду, викладених в його попередніх ухвалах від 26 листопада 2013 року, 4 червня 2014 року, 8 жовтня 2014 року; не прийнято жодного процесуального рішення стосовно осіб, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження; відсутня інформація щодо скасування незаконної постанови від 9 квітня 2014 року про виділення матеріалів кримінального провадження; не встановлено дійсний мотив вчинення злочину;

детально (час, місце, роль, функції) описано дії «невстановлених» осіб, що вказує на їх встановлення, проте не пред`явлено повідомлення про підозру з метою нерозширення кола обвинувачених.

11 лютого 2015 року ухвалою апеляційного суду Київської області скасовано ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 5 січня 2015 року, справу повернуто до суду першої інстанції для виконання вимог

статей 314, 315 КПК України.

29 травня 2015 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000451 знову повернуто прокурору для усунення недоліків та проведення слідчих і процесуальних дій, на які вказував суд, повертаючи кримінальну справу на додаткове розслідування; одночасно судом застосовано до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 запобіжний захід у виді домашнього арешту, а ОСОБА_3 продовжено тримання під вартою.

8 липня 2015 року ухвалою апеляційного суду Київської області за апеляційною скаргою прокурора вказане судове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області скасовано, обвинувальний акт у кримінальному провадженні повернуто до Броварського міськрайонного суду Київської області для проведення підготовчого судового засідання.

Уповноважена особа Генеральної прокуратури України без жодних змін скеровує до Броварського міськрайонного суду Київської області обвинувальний акт.

23 липня 2015 року ухвалою Броварський міськрайонний суд Київської області залишив своє рішення без змін, зазначивши, що обвинувальний акт, повторно направлений до суду, щодо обвинувачених ОСОБА_3 ,

ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , не відповідає вимогам пункту 5 частини другої статті 291 КПК України.

15 вересня 2015 року ухвалою апеляційного суду Київської області обвинувальний акт знову повернуто Генеральній прокурорі України.

30 листопада 2015 року перший заступник Генерального прокурора України Севрук Ю. Г., всупереч вимог статті 218 КПК України, виніс постанову

про відновлення досудового розслідування у кримінальному

провадженні №0000451 та доручив його проведення слідчому управлінню Головного управління Національної поліції Житомирської області.

Прокуратурою Житомирської області 26 квітня 2016 року складений черговий обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000451 та направлений для розгляду до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

11 липня 2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області повернув обвинувальний акт прокуратурі Житомирської області, вказавши в ухвалі, що вказівки, викладені в ухвалі Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2013 року, які є обов`язковими для органів досудового слідства під час додаткового розслідування, щодо з`ясування причетності до вчинення злочинів ОСОБА_5 , ОСОБА_8 й інших осіб та їх дій в складі організованої групи, не виконані, виклад фактичних обставин містить суттєві протиріччя у викладеному обвинуваченні, тому обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000451 в редакції від 26 квітня 2016 року не відповідає вимогам закону та підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.

15 вересня 2016 року колегія судів апеляційного суду Київської області погодилась з висновком суду першої інстанції про невідповідність обвинувального акта вимогам статті 291 КПК України, обвинувальний акт вчергове повернуто прокуратурі.

27 жовтня 2016 року перший заступник Генерального прокурора України кримінальне провадження № 0000451 для подальшого досудового розслідування передав до прокуратури Київської області.

10 січня 2017 року заступник прокурора Київської області доручив здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000451 Броварській місцевій прокуратурі Київської області.

14 квітня 2017 року обвинувальний акт, складений Броварською місцевою прокуратурою Київської області, направлений до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

12 жовтня 2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області повернув обвинувальний акт прокуратурі, вказавши на невиконання прокуратурою вимог ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2013 року про повернення справи на додаткове розслідування, що унеможливлює призначення обвинувального акта до судового розгляду через його невідповідність обставинам справи та нормам КПК України.

7 грудня 2017 року апеляційний суд Київської області залишив ухвалу суду першої інстанції без змін.

15 січня 2018 року Генеральним прокурором України доручено здійснення подальшого досудового розслідування у кримінальному

провадженні № 0000451 прокуратурі міста Києва та слідчому управлінню Головного управління Національної поліції у місті Києві.

25 травня 2018 року прокуратура міста Києва здійснила примусовий привід ОСОБА_5 та вручила йому підозру у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 146, частиною другою статті 147, частиною третьою статті 289, частиною четвертою статті 189, частиною третьою статті 28, частиною першою статті 263 КК України.

26 липня 2018 року прокуратурою міста Києва складений та переданий до Броварського міськрайонного суду Київської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000451.

Досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000489 від 28 жовтня 2014 року, яке було виділено з кримінального

провадження № 0000451, встановлено вчинення злочину лікарем військового госпіталю ОСОБА_9 , близьким родичем рецидивіста

ОСОБА_4 , якого останній привіз вночі на місце вчинення злочину для оцінки ступеня поранення заручника. ОСОБА_10 був обізнаний про напад на позивача із застосуванням вогнепальної зброї, знав про його критичний стан у зв`язку із втратою крові та не повідомив про це правоохоронні органи, що свідчить про його безпосередню участь в організованій злочинній групі.

13 листопада 2014 року Генеральною прокуратурою обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 000489 від 28 жовтня 2014 року стосовно ОСОБА_9 за частиною першою статті 396 КК України надіслано до Броварського міськрайонного суду Київської області для розгляду по суті.

28 листопада 2014 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області справа № 361/9173/2014-к (провадження № 1кп/361/502/2014) за результатами розгляду у підготовчому засіданні обвинувального акта

у кримінальному провадженні № 000489 від 28 жовтня 2014 року по обвинуваченню ОСОБА_9 за частиною першою статті 396 КК України, на підставі клопотання ОСОБА_1 та його адвоката обвинувальний акт з додатками повернуто Генеральному прокурору України.

Генеральною прокуратурою України обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 000489 стосовно ОСОБА_9 повторно надіслано до Броварського міськрайонного суду Київської області для розгляду по суті.

4 березня 2015 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області за клопотанням ОСОБА_1 обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 000489 стосовно ОСОБА_9 повернуто прокурору

у зв`язку з відсутністю формулювання обвинувачення.

2 липня 2015 року Генеральною прокуратурою України до Броварського міськрайонного суду Київської області надіслано клопотання про звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за частиною першою

статті 396 КК України на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

28 липня 2015 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області клопотання прокурора залишено без задоволення у зв`язку з неприйняттям остаточного рішення у кримінальному провадженні № 0000451.

Протягом 2014-2017 років Броварський міськрайонний суд Київської області,

а останні два рази - Києво-Святошинський районний суд Київської області повертали прокурору один і той самий обвинувальний акт для усунення недоліків.

2 лютого 2015 року слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва постановлено ухвалу, якою у повному обсязі задоволено скаргу ОСОБА_1 від 15 грудня 2014 року на бездіяльність Генеральної прокуратури України, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Із заяви ОСОБА_1 від 15 грудня 2014 року суди встановили, що старшим слідчим Головного слідчого управління МВС України Олійником В. Е. та старшим прокурором відділу Генеральної прокурати України Власком В. А. вчинено кримінальне правопорушення, яке полягає у невиконанні ними судового рішення під час розслідування кримінального провадження № 0000489

від 28 жовтня 2014 року.

20 березня 2016 року головним слідчим управління Генеральної прокуратури України до ЄРДР внесено відомості про кримінальне провадження

за № 0000486 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 364, частиною третьою статті 382, частиною першою статті 364, частиною третьою статті 382, частиною першою статті 372 КК України.

Окрім цього, головним слідчим управління Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні,

відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань

за № 0000487 від 20 березня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України.

Вказане кримінальне провадження зареєстроване на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 2 лютого 2015 року, винесеної за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Генеральної прокуратури України, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою від 15 грудня 2014 року.

21 серпня 2017 року кримінальне провадження № 0000486

від 20 березня 2016 року щодо можливого зловживання службовим становищем, невиконання судових рішень, притягнення завідомо невинного до кримінальної відповідальності слідчим Головного слідчого управління МВС України

ОСОБА_11 та прокурором Генеральної прокуратури України ОСОБА_12 на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України (відсутністю у діянні складу кримінальних правопорушень) закрито.

2 листопада 2017 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду

міста Києва у справі № 757/54502/17-к за результатами розгляду скарги

ОСОБА_1 , поданої в порядку статті 330 КПК України, постанову слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва радника юстиції Ликова О. В. від 21 серпня 2017 року про закриття кримінального провадження № 0000486

від 20 березня 2016 року скасовано за скаргою ОСОБА_1 про передчасне закриття кримінального провадження. Висновки, викладенні слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/54502/17-к

від 2 листопада 2017 року, не лише підтвердили обґрунтованість поданої скарги, а й зобов`язали органи прокуратури виконати ряд слідчих дій. Однак слідчий прокуратури Ликов О. В. 15 березня 2018 року без проведення перелічених в ухвалі слідчих (розшукових) дій в черговий раз виніс постанову про закриття кримінального провадження № 0000486 від 20 березня 2016 року.

29 березня 2018 року на вказану постанову подана скарга про закриття кримінального провадження та слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва відкрито провадження за унікальним № 757/15259/18-к.

Судами також встановлено, що нікого з числа тих, хто здійснив напад на потерпілого ОСОБА_1 , не визнано винним та не призначено покарання.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши додержання судами першої іта апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах вимог та доводів касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України,

а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 цього Кодексу).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою для відшкодування шкоди у цій справі є бездіяльність посадових осіб органів досудового розслідування та прокуратури в частині невиконання своїх службових обов`язків, тому відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення ЄСПЛ від 12 липня

2007 року в справі «Stanjov v. Bulgaria заява № 68490/01).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року

у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) викладений висновок: «Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за заподіяну шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив з того, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено неправомірність бездіяльності та рішень посадових осіб відповідачів, тому відповідно до статті 1174 ЦК України

ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягала

у душевних стражданнях, завданих такою бездіяльністю та рішеннями посадових осіб вказаних державних органів.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції, враховуючи практику ЄСПЛ, принципи розумності, виваженості та справедливості, тривалість кримінального досудового розслідування більше восьми років, непритягнення винних осіб до відповідальності за вчинені злочини відносно позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн, яка визначена з урахуванням конкретних обставин справи.

У цій справі підставою відшкодування позивачу моральної шкоди є встановлена незаконність прийнятих уповноваженими особами відповідачів процесуальних рішень, систематична протиправна бездіяльність згаданих осіб відносно розслідування кримінальної справи, предметом якої, зокрема, є завдання позивачу тілесних ушкоджень, надмірна тривалість досудового розслідування кримінальної справи (8 років) та непритягнення винних осіб до відповідальності за вчинені відносно позивача злочини.

Враховуючи, правильність висновку апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної та майнової шкоди, рішення суду першої інстанції, яке в цих частинах змінено та скасовано відповідно судом апеляційної інстанції, в касаційному порядку не переглядається.

Посилання в касаційній скарзі ОСОБА_1 на те, що апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України та Національної поліції України не були оплачені судовим збором у встановленому законом розмірі, на законність прийнятої апеляційним судом постанови не впливають.

Верховний Суд відхиляє доводи скарги ОСОБА_1 про те, що колегія у складі суддів Кулікової С. В., Желепи О. В. і ОСОБА_13 підлягала відводу у зв`язку з відмовою у задоволенні його клопотання про належну сплату судового збору за подання апеляційних скарг, оскільки викладене не свідчить про заінтересованість складу суду; позивач звертався до суду апеляційної інстанції із заявою про відвід суддів, яку залишено без розгляду на підставі частини третьої статті 39 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги позивача, у тому числі щодо розміру суми, стягненої у відшкодування моральної шкоди, стосуються переоцінки доказів у справі, є аналогічними обставинам, викладеним у позовній заяві, були предметом дослідження суду першої та апеляційної інстанцій і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні апеляційним судом додержані норми матеріального та процесуального права.

Аргументи касаційної скарги прокурора про недоведеність протиправної бездіяльності або неправомірності дій слідчих і процесуальних керівників, завдання позивачу моральної шкоди та причинного зв`язку між заподіянням шкоди та діями Генеральної прокуратури України, колегія суддів відхиляє. Апеляційним судом надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України визначено, що якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів, що відповідає висновками, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс 18).

Висновки, до яких дійшов суд апеляційної інстанції, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилаються заявники у касаційних скаргах.

Касаційний суд погоджується з висновком апеляційного суду про відмову у стягненні майнової шкоди, тому що, стягуючи 109 000 грн у відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, оскільки судові витрати не є збитками у розумінні

статті 22 ЦК України та не входять до ціни позову.

Однак колегія суддів не погоджується з оскаржуваною постановою в частині розподілу судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу

у розмірі 25 000 грн і витрат, пов`язаних з проведенням експертного дослідження, в розмірі 84 000 грн

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розподіляючи витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн, суд апеляційної інстанції не врахував вимоги пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України та не застосував до цієї суми пропорційність розміру задоволених позовних вимог, що у відсотковому співвідношенні до розміру заявлених вимог становить 0,06 процентів.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що витрати позивача, пов`язані з проведенням експертного дослідження,

в розмірі 84 000 грн не підлягають розподілу, оскільки таке дослідження не взято до уваги судом апеляційної інстанції. Витрати, пов`язані з проведенням експертного дослідження, є судовими витратами, що підлягають стягненню в порядку розподілу судових витрат за статтею 141 ЦПК України.

Тому з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути пропорційно розміру задоволених позовних вимог витрати на професійну правничу допомогу 7,49 грн та стягнути з Офісу генерального прокурора і МВС України витрати, пов`язані з проведенням експертного дослідження, по 50,40 грн з кожного.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених

статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про:

- залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 та часткове задоволення касаційної скарги Офісу Генерального прокурора;

- зміну постанови апеляційної інстанції в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши розмір таких витрат, які підлягають стягненню з Офісу Генерального прокурора, з 12 500 грн до 7,49 грн;

- скасування постанови апеляційного суду в частині відмови у відшкодуванні витрат, пов`язаних з проведенням експертного дослідження, та ухвалення в цій частині нового рішення про стягнення з Офісу Генерального прокурора та

МВС України на користь ОСОБА_1 по 50,40 грн з кожного витрат, пов`язаних з проведенням експертного дослідження.

Постанова апеляційного суду в частині стягнення з МВС України на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу касаційний суд не переглядає, оскільки МВС України, реалізовуючи свої процесуальні права на власний розсуд, постанову суду апеляційної інстанції в касаційному порядку не оскаржує.

Щодо судових витрат

Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд дійшов висновку про зміну рішення суду апеляційної інстанції в частині судових витрат, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 2 грудня 2020 року змінити в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши розмір таких витрат з 12 500 грн до 7,49 грн.

Постанову Київського апеляційного суду від 2 грудня 2020 року в частині відшкодування витрат, пов`язаних з проведенням експертного дослідження, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Офісу Генерального прокурора та Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з проведенням експертного дослідження, по 50,40 грн з кожного.

Постанову Київського апеляційного суду від 2 грудня 2020 року в іншій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік