Провадження № 2/537/21/2024
Справа № 537/310/22
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.09.2024 року м. Кременчук

Крюківський районний суд м. Кременчука у складі:

головуючої судді Мурашової Н.В.,

за участі секретаря Должаніци В.С., Дьяченко В.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів адвокатів Галінкіна В.Ф., Маслової О.С., Стрижака С.В., Колосова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні Крюківського районного суду м. Кременчука в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, ОСОБА_5 , про визнання права власності,

у с т а н о в и в:

Короткий зміст позову з внесеними змінами.

31.01.2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просив визнати за ним право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 частини та ОСОБА_2 частина. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року у справі №524/2579/18 задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про припинення права власності ОСОБА_2 на належну йому частину спірної квартири, визнання права власності на вказану частину спірної квартири за ОСОБА_5 . Припинено право власності ОСОБА_2 на належу йому частину квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_5 право власності на вказану спірну частини квартири, належну ОСОБА_2 . Проте ОСОБА_2 оскаржив судове рішення в апеляційній інстанції. Постановою Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року у справі №524/2579/18 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. ОСОБА_2 оскаржив судові рішення в касаційній інстанції. Ухвалою Верховного Суду від 07.06.2019 року №524/2579/18 зупинено виконання рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду до завершення розгляду касаційної скарги, про що було достовірно відомо ОСОБА_5 .

Постановою Верховного Суду від 27.04.2021 року у справі №524/2579/18 скасовано рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року, додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 17.12.2018 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. На час звернення до суду з цим позовом, триває розгляд справи №524/2579/18 у суді першої інстанції.

Ігноруючи ухвалу Верховного суду від 07.06.2019 року у справі №524/2579/18 про зупинення виконання рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року, яким припинено право власності ОСОБА_6 на частину спірної квартири, 20.03.2021 року ОСОБА_5 уклала договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночка О.В., за яким передала у дар, безоплатно ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 . За умовами договору дарування від 20.03.2021 року право власності ОСОБА_5 на вказану квартиру належало на підставі документів: частина на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 14.10.2014 року у справі №537/4224/14-ц; частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2018 року; частка на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року у справі №524/2579/18, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року, але було скасовано постановою Верховного Суду від 27.04.2021 року.

Таким чином було порушено право власності ОСОБА_2 на належну йому частину квартири АДРЕСА_1 .

На теперішній час квартира АДРЕСА_1 за договором дарування від 20.03.2021 року зареєстрована на праві спільної часткової власності за ОСОБА_3 частина, та ОСОБА_4 частина, тому саме ними порушується право власності ОСОБА_2 на належну йому частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після батька ОСОБА_7 .

Тому ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до нових співвласників спірної квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в якому просив визнати за ним право власності на належну йому частку спірної квартири АДРЕСА_1 .

Рух справи.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 02.02.2022 року залишено без руху позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 16.02.2022 року задоволено частково заяву представника ОСОБА_2 адвоката Браташа Ю.П. про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності. Накладено арешт на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , на яку ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності з урахуванням його свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30.05.2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1425. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на підставі договору дарування квартири, посвідченого 20.03.2021 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. (а.с.52-56).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 30.03.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно. Постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 27.05.2022 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_5 (а.с. 100-101).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 22.09.2022 року за клопотанням представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 адвоката Галінкіна В.Ф. зупинено провадження у справі №537/310/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи ОСОБА_5 , про визнання права власності на нерухоме майно до набрання законної сили судовим рішенням у справі №524/2579/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частини квартири. (а.с. 143-145).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 01.11.2023 року поновлено провадження у справі №537/310/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи ОСОБА_5 , про визнання права власності на нерухоме майно. (а.с. 149).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 05.04.2024 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи ОСОБА_5 , про визнання права власності на нерухоме майно. Призначено справу до судового розгляду (а.с.222-223).

Позиція учасників справи в судовому засіданні.

В судове засідання не з`явився позивач ОСОБА_2 , хоча повідомлявся про місце і час розгляду справи належним чином. Його представник адвокат Браташ Ю.П. підтримав позовні вимоги, зазначивши, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 частина, ОСОБА_5 частини. Незважаючи на наведене ОСОБА_5 за договором від 20.03.2021 року подарувала своїм донькам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках не лише належні їй частини спірної квартири, а також і належну ОСОБА_2 частину спірної квартири. Представник ОСОБА_1 вважав нікчемним договір дарування від 20.03.2021 року ОСОБА_5 своїм донькам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частини спірної квартири, належної ОСОБА_2 , оскільки на момент вчинення правочину ОСОБА_5 підтвердила наявність у неї права власності на частину квартири, що фактично належить ОСОБА_2 , рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року у справі №524/2579/18, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року про припинення права власності ОСОБА_2 на частину спірної квартири та визнання за ОСОБА_5 права власності на цю частину квартири. Незважаючи на те, що ОСОБА_5 було достовірно відомо, що ухвалою Верховного Суду від 07.06.2019 року у цій справі зупинено виконання зазначених рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду до завершення розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 . А в подальшому постановою Верховного Суду від 27.04.2021 року у справі №524/2579/18 було скасовано рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року, справу направлено на новий судовий розгляд. На теперішній час у справі №524/2579/18 ухвалено рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 18.09.2023 року, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про припинення належного відповідачу права власності на частину спірної квартири, визнання за позивачем права власності на вказану частину спірної квартири. Нові співвласники квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не визнають нікчемність правочину, яким мати ОСОБА_5 подарувала їм частину спірної квартири, що належить ОСОБА_2 , чим порушують право останнього на належне йому майно. Тому ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати за ним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , що він отримав у спадщину після свого батька.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не з`явилися в судове засідання, хоча повідомлялися належним чином про місце і час розгляду справи. Їх представники адвокати Маслова О.С. та ОСОБА_9 зазначили, що відзив на позов не подавався, оскільки це право, а не обов`язок учасників справи. Але представники просили відмовити в задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання за позивачем права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , оскільки ним було обрано неналежний спосіб захисту. Так, на підставі договору дарування від 20.03.2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності кожній по частини квартири АДРЕСА_1 . У змісті позову про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 не зазначено підстави для його задоволення. В позові не було зазначено підставою для визнання права власності ОСОБА_10 на спірну частину нікчемність договору від 20.03.2021 року про дарування ОСОБА_5 своїм донькам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спірної квартири в рівних частках. Не ставилося в позові і вимоги про визнання такого правочину недійсним. А тому не є ефективним обраний позивачем ОСОБА_2 спосіб захисту лише про визнання за ним права власності на частину спірної квартири, коли вказана спірна квартира належить за договором дарування від 20.02.2021 року іншим особам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , цей договір дарування за презумпцією є правомірним правочином, оскільки іншого не установлено в судовому порядку, а позивач не зазначав про його нікчемність чи застосування наслідків нікчемності правочину, не вказував на його недійсність, не заявляв позовних вимог про припинення права власності відповідачів на спірне майно. Також адвокати Маслова О.С. та ОСОБА_9 зазначали, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є належними відповідачами, оскільки не порушували прав позивача ОСОБА_2 , отримали право власності на спірне майно на законних підставах за договором дарування.

Третя особа ОСОБА_5 не з`явилася в судове засідання, хоча повідомлялася про місце і час розгляду справи належним чином. Пояснень на позов не подала.

Обставини, установлені судом.

Ухвалою Верховного Суду від 07.06.2019 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_2 у справі №524/2579/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09.10.2018 року, на додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17.12.2018 року, на постанову Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року. За клопотанням ОСОБА_2 зупинено виконання рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року, залишеного без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року, та додаткового рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 17.12.2018 року. (а.с.41).

Постановою Верховного Суду від 27.04.2021 року у справі №524/2579/18 рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року, додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 17.12.2018 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Із прийняттям постанови суду касаційної інстанції зазначені судові рішення втрачають законну силу й подальшому виконанню не підлягають. В обґрунтування постанови зазначено, що у квітні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до ОСОБА_2 з позовом про припинення його права на частку в спільному майні та визнання права власності на цю частку за позивачем. Позов мотивований тим, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_5 частини та ОСОБА_2 частини. Сторони не є рідними або членами однієї сім`ї, між ними склалися конфліктні стосунки, що унеможливлює їх спільне проживання в спірній однокімнатній квартирі. Технічна можливість виділу кожному зі співвласників їх частки в спільній сумісній власності в окремі об`єкти нерухомого майна відсутня. Відповідач ОСОБА_2 в спірній квартирі ніколи не проживав, однак не погоджується продати свою незначну частку у спільній власності на квартиру співвласнику ОСОБА_5 . За таких обставин ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила: 1) припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на частину квартири АДРЕСА_1 ; 2) визнати за ОСОБА_5 право власності на частину вказаної квартири; 3) стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі 60000,75 грн, що внесена ОСОБА_5 на депозитний рахунок ТУ ДСАУ в Полтавській області з призначенням платежу «відшкодування вартості частини квартири АДРЕСА_1 для ОСОБА_2 ».

Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука від 09.10.2018 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року, позов задоволено: 1) припинено право власності ОСОБА_2 на частину квартири АДРЕСА_1 ; 2) визнано за ОСОБА_5 право власності на частину вказаної квартири; 3) ухвалено виплатити ОСОБА_2 в рахунок компенсації за частину квартири АДРЕСА_1 грошові кошти в сумі 60000,75 грн, внесені ОСОБА_5 на депозитний рахунок Крюківського районного суду м. Кременчука на підставі квитанцій № 1 та № 2 від 11 квітня 2018 року; 4) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 сплачені позивачем витрати на проведення будівельно-технічного дослідження в сумі 800 грн; 5) стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати в розмірі 704,80 грн.

Суди виходили з того, що частка в спільному майні, яка належить відповідачеві, є незначною (8,05 м?) та такою, що не може бути виділена із спільного майна, що підтверджується висновком будівельно-технічного дослідження квартири АДРЕСА_2 від 30 березня 2018 року.

Суди встановили, що відповідач ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає та ніколи не проживав, має неприязні стосунки з позивачем, а тому з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта нерухомого майна вважали, що припинення частки в спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 .

Додатковим рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука від 17.12.2018 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року, достягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1409,60 грн.

Суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що ОСОБА_5 пред`явила дві вимоги немайнового та одну вимогу майнового характеру, які підлягають окремій оплаті судовим збором.

У справі установлені такі фактичні обставини.

ОСОБА_5 та ОСОБА_7 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Позивачці ОСОБА_5 належить частини квартири ( частина на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 14 жовтня 2014 року як спільне сумісне майно подружжя та частина в порядку спадкування після ОСОБА_7 ). У власності відповідача ОСОБА_7 перебуває частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 .

Сторони не є родичами та членами однієї сім`ї.

ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з висновком №16-18 будівельно-технічного дослідження квартири АДРЕСА_1 , від 30 березня 2018 року, технічна можливість виділити в натурі кожному зі співвласників у самостійні об`єкти нерухомості належну їм частку майна згідно розміру їхніх часток у праві спільної часткової власності відсутня. Облаштування у зазначеній квартирі згідно розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності двох окремих виходів, окремих санвузлів, підключень до мереж електро-газо-водопостачання, без втрати, знищення чи зміни цільового призначення майна не видається можливим.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 20 лютого 2018 року ринкова вартість квартири складає 240003,00 грн.

Верховний Суд вказав, що у справі, яка переглядається, встановивши, що частка ОСОБА_2 в квартирі є незначною та не може бути виділена в натурі, суди не мотивували свій висновок про те, що припинення права власності відповідача на належне йому майно не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Суди першої та апеляційної інстанцій, пославшись на факт реєстрації та проживання ОСОБА_2 за іншою адресою, не перевірили, чи наявне у власності відповідача інше житло, та не встановили обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, щодо підтвердження або спростування заподіяння інтересам відповідача істотної шкоди внаслідок припинення його права в спільній частковій власності.

За таких обставин Верховний Суд з посиланням на вимоги ст.365 ЦК України, та правові висновки по її застосуванню у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17, у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі №750/11178/17, у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №760/8958/15- ц, - ухвалив постанову від 27.04.2021 року у справі №524/2579/18, якою скасував рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року, додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 17.12.2018 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року, а справу направив на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. (а.с.41-44).

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 18.09.2023 року у справі №524/2579/18, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 . Рішення переглядається в апеляційній інстанції. (а.с.154-156).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 13.05.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А., спадкоємцями ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_2 , кожному по частині спадщини, яка складається з частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Свідоцтво на частку в праві власності на вказану квартиру видано ОСОБА_2 , спадкова справа №22/2015, зареєстровано в реєстрі за №1425. Право власності на спадщину на частку в праві власності на вказану квартиру видано ОСОБА_5 09.02.2018 року. (а.с.45).

Згідно з договором дарування квартири, посвідченого 20.03.2021 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночка О.В., ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,2 м2, житловою площею 20,6 м2. Зазначений об`єкт нерухомості належить Дарувальнику ОСОБА_5 на підставі наступних документів: частка на підставі рішення Крюківського районного суду м. Крременчука від 14.10.2014 року у справі №537/4224/14-ц; частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом /ННА546674/, видане 09.02.2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А., за р.№360; частки на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року у справі №524/2579/18, постави Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року у справі №524/2579/18. (а.с.49-50).

Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №249103265 від 20.03.2021 року, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 32,2 м2, житловою площею 20,6 м2, що складається з 1 кімнати, площею 20,6 м2, кухні площею 6,0 м2, вбиральня площею 2,8 м2, коридору площею 2,8 м2, належить частина ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі договору дарування квартири від 20.03.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночка О.В. (а.с.46).

Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №249103304 від 20.03.2021 року, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 32,2 м2, житловою площею 20,6 м2, що складається з 1 кімнати, площею 20,6 м2, кухні площею 6,0 м2, вбиральня площею 2,8 м2, коридору площею 2,8 м2, належить частина ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на підставі договору дарування квартири від 20.03.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночка О.В. (а.с.48).

Згідно з висновком про вартість майна оцінювача ОСОБА_11 , станом на 05.07.2021 року вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 32,2 м2, - становить 269000 грн. (а.с.47).

Мотиви суду при ухваленні рішення та норми права.

У ст. 4 ЦПК України, ст.15 ЦК України визначено право на звернення до суду за захистом цивільних прав та інтересів.

Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у разі їх порушення.

Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, обравши спосіб захисту визнання права, визначений п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, а саме просив визнати його право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності в порядку спадкування після батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим 30.05.2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А., зареєстроване в реєстрі за №1425. На виконання вимог ст.4 ЦПК України ОСОБА_2 вказував на порушення його права власності на вказану частину спірної квартири відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за якими на підставі договору дарування від 20.03.2021 року неправомірно зареєстровано право власності на належне йому майно.

У ст. 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

У ст. 316 ЦК України наведено поняття права власності.

Так, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У ст.317 ЦК України визначено зміст права власності. Так, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У ст. 321 ЦК України установлено непорушність права власності.

Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності: 1) ОСОБА_7 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим 30.05.2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А., зареєстроване в реєстрі за №1425, 2) ОСОБА_5 частини, з яких частина на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 14.10.2014 року у справі №537/4224/14-ц, частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим 09.02.2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А., зареєстроване в реєстрі за №360.

Незважаючи на наведене, за договором дарування від 20.03.2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Ганночка О.В., ОСОБА_5 подарувала, тобто передала у власність безоплатно, у рівних частках обдарованим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках в цілому квартиру АДРЕСА_1 , тобто не лише належні дарувальнику ОСОБА_5 частини квартири, а також і належну ОСОБА_2 частини квартири. При цьому дарувальник ОСОБА_5 , зазначила, що частина квартири ОСОБА_2 належить їй на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року у справі №524/2579/18, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року, про припинення права власності ОСОБА_2 на вказану частину спірної квартири та визнання за ОСОБА_5 права власності на цю ж частини квартири. Проте така поведінка дарувальника ОСОБА_5 є недобросовісною, оскільки їй було достовірно відомо, що на момент посвідчення договору дарування 20.03.2021 року ухвалою Верховного Суду від 07.06.2019 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_2 у справі №524/2579/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року, на додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17.12.2018 року, на постанову Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року, а також за клопотанням ОСОБА_2 зупинено виконання рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року, залишеного без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року, та додаткового рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 17.12.2018 року. (а.с.41).

В подальшому постановою Верховного Суду від 27.04.2021 року у справі №524/2579/18 було скасовано рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року, додаткове рішення цього ж суду від 17.12.2018 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року, а справу за позовом ОСОБА_5 про припинення права власності ОСОБА_2 на вказане частину спірної квартири та визнання за ОСОБА_5 права власності на цю ж частини квартири направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Також зазначено, що із прийняттям постанови суду касаційної інстанції скасовані судові рішення першої та апеляційної інстанцій втрачають законну силу й не підлягають подальшому виконанню.

За результатом нового розгляду справи №524/2579/18 Крюківський районний суд м. Кременчука ухвалив рішення від 18.09.2023 року, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_5 про припинення права власності ОСОБА_2 на вказану частину спірної квартири та визнання за ОСОБА_5 права власності на цю ж частини квартири. Рішення суду переглядається в апеляційній інстанції.

Отже на момент укладення договору дарування 20.03.2021 року ОСОБА_5 не мала права власності на майно ОСОБА_2 , а саме на частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки у справі №524/2579/18 Верховним судом за касаційною скаргою ОСОБА_2 було зупинено виконання рішення суду першої інстанції, залишеного без змін постановою суду апеляційної інстанції, до розгляду касаційної скарги. І до речі в подальшому ці рішення суду першої інстанції, залишеного без змін постановою суду апеляційної інстанції, були скасовані Верховним Судом. Про зупинення виконання Верховним Судом цих рішень суду першої та апеляційної інстанції у справі №524/2579/18 було достовірно відомо ОСОБА_5 , оскільки з цих підстав ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.09.2019 року зупинялося провадження у справі № 537/2198/19 за її позовом до ОСОБА_2 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У ст. 718 ЦК України дано визначення предмету договору дарування. Так, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Отже договір дарування опосередковує перехід права власності на майно від дарувальника до іншої особи обдарованого. При цьому дарувальник і обдаровуваний є рівноправними суб`єктами. Договір дарування направлений на безповоротне припинення права власності у дарувальника і виникнення права власності у обдарованої особи, при цьому обдаровуваний набуває право на майно, якого раніше у нього не було. Дарувальник повинен бути власником майна, що відчужується. Договір дарування є узгодженим волевиявленням обох сторін, і являє собою не тільки акт розпорядження майном власником (дарувальником), але й акт прийняття подарунку обдаровуваним. Для здійснення договору дарування необхідно як воля дарувальника, так і згода обдаровуваного, який має право відмовитися від прийняття дарунку в силу певних причин. При відсутності згоди на прийняття майна, яке не виражено ні в якій формі, такий договір не можна визнати укладеним. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдаровуваному або передачі його у майбутньому, і тому він може належати як до реальних, так і до консенсуальних договорів. Момент укладання правочину не пов?язаний з моментом передачі майна у власність. За таких умов договір дарування з обов?язком передати майно обдаровуваному у майбутньому вважатиметься чинним до його фактичної передачі, а тому має ознаки консенсуальної угоди.

Договір дарування є односторонньо зобов?язувальним, оскільки з його укладанням у сторін, як правило, не виникають взаємні або односторонні обов?язки. Щодо прав, то їх набуває лише обдарований у вигляді повноважень власника стосовно прийнятого майна. Належність дарування до односторонніх договорів не позбавляє його ознак двостороннього правочину, для укладання якого необхідне волевиявлення двох сторін (дарувальника і обдаровуваного). Це означає, що дарування вважається здійсненим (тобто договір укладений) за наявності волевиявлення обдарованої особи, висловленого у будь-якій формі. Як правило, воно виявляється у відповідній поведінці, зумовленій певними подіями або обставинами. Безпосередня згода особи, якій дарується майно, вимагається за тими угодами, які потребують спеціального оформлення. Якщо дарунок не прийнято, договір дарування вважається не укладеним. З укладанням договору дарування фактично припиняється юридичний зв?язок між сторонами.

Таким чином, дарування є договором, тобто двостороннім правочином, що заснований на взаємному узгодженні. Воно передбачає згоду обдарованого прийняти пропоноване йому майнове право.

Характерною ознакою дарування є його безоплатність.

Предмет дарування повинен бути у договорі чітко визначений. Обіцянка подарувати невизначену річ не має правового значення.

Предметом договору дарування може бути будь-яке майно, не вилучене з обігу і яке може бути у власності особи, якій воно дарується (предмети домашнього побуту, гроші, житловий будинок, квартира, автомобіль, тощо). Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувальника) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувальника. Слід вважати, що дарувальник несе відповідальність за збитки, що завдані обдаровуваному, якщо він знав або повинен був знати про те, що річ йому не належить або був не вправі розпоряджатися майном, але не попередив про це обдаровуваного.

Отже за змістом ст.717, ст.718 ЦК України ОСОБА_5 не мала права подарувати своїм донькам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 майно ОСОБА_2 , а саме належну останньому частину квартири АДРЕСА_1 , оскільки на момент вчинення правочину це майно їй не належало, виконання судового рішення про припинення права власності ОСОБА_2 на вказане майно було зупинено Верховним Судом, про що дарувальнику ОСОБА_5 було достовірно відомо.

У ст. 215 ЦК України визначено підстави недійсності правочину.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. (ч.1 ст.215 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. (ч.2 ст.215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч.3 ст.215 ЦК України).

У ст. 216 ЦК України наведено правові наслідки недійсності правочину.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. (ч.1 ст.216 ЦК України).

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. (ч.2 ст.216 ЦК України).

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. (ч.3 ст.216 ЦК України).

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. (ч.4 ст.216 ЦК України).

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. (ч.5 ст.216 ЦК України).

У ст. 217 ЦК України установлені правові наслідки недійсності окремих частин правочину. Так, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, дано роз`яснення, що за змістом ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18 виклала правову позицію щодо нікчемності правочину. Погодилася з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.11.2018 року у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду також погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07.11.2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Тому Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками, викладеними в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц , від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від правових висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.

Отже, відповідно до ч.2 ст.215, ст.217 ЦК України, є нікчемною частина договору дарування від 20.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Ганночкою О.В., в якій Дарувальник ОСОБА_5 передала в рівних частках безоплатно у власність Обдарованих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частини квартири АДРЕСА_1 (тобто кожній Обдарованій по 1/8 частини квартири), що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим 30.05.2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А., зареєстроване в реєстрі за №1425, оскільки на момент посвідчення такого договору дарування Верховним судом було зупинено виконання рішення суду першої інстанції, залишеного без змін апеляційним судом, про припинення права власності ОСОБА_2 на вказане майно та визнання такого права за ОСОБА_5 , про що було достовірно відомо дарувальнику ОСОБА_5 . В подальшому вказані судові рішення першої та апеляційної інстанції були скасовані Верховним Судом.

А твердження представників відповідачів про належний спосіб захисту права ОСОБА_2 на належну йому частину квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання недійсним частини нікчемного правочину, а саме частини договору дарування від 20.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Ганночкою О.В., в якій Дарувальник ОСОБА_5 передала в рівних частках безоплатно у власність Обдарованих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частини спірної квартири, що належить ОСОБА_2 не відповідає вимогам ст.215-217 ЦК України на наведеним правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду.

Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі ч.2 ст.215, ст.717, ст.718 ЦК України.

З огляду на викладене визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону.

Не відповідають положенням ч.5 ст.216 ЦК України твердження представників відповідачів про те, що в позовних вимогах не було посилань на нікчемність правочину та не було вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а саме частини договору дарування від 20.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Ганночкою О.В., в якій Дарувальник ОСОБА_5 передала в рівних частках безоплатно у власність Обдарованих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частини спірної квартири, що належить ОСОБА_2 , що на думку представників позивачів, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності є підставою для відмови у позові.

Так за ч.5 ст.216 ЦК України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Оскільки у цій справі є нікчемною частина договору дарування від 20.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Ганночкою О.В., в якій Дарувальник ОСОБА_5 передала в рівних частках безоплатно у власність Обдарованих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частини спірної квартири, що належить ОСОБА_2 . У справі №524/2579/18 рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.10.2018 року та постанова Полтавського апеляційного суду, які пред`явила Дарувальник ОСОБА_5 . приватному нотаріусу на підтвердження свого права на спірну частину майна за касаційною скаргою ОСОБА_12 у виконанні були зупинені ухвалою Верховного Суду від 07.06.2019 року, а в подальшому скасовані постановою Верховного Суд від 27.04.2021 року. В подальшому рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 18.09.2023 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 про припинення права власності ОСОБА_2 на вказану частину квартири, визнання за нею права власності на цю ж частину квартири, хоча на час розгляду справи таке рішення не набрало законної сили. Наслідком такої нікчемності та скасування судових рішень Верховним Судом є чинність свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим 30.05.2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А., за яким ОСОБА_2 отримав право власності в порядку спадкування після батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частину квартири АДРЕСА_1 . Незважаючи на наведене право власності позивача ОСОБА_2 не визнається відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за якими зареєстровано право власності на належне ОСОБА_2 майно на підставі нікчемного договору. Отже, спір фактично стосується наявності чи відсутності права власності у ОСОБА_2 на частину спірної квартири, що фактично оспорюється зареєстрованими у державному реєстрі новими власниками цього ж майна ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . За таких умов належним способом захисту інтересів позивача є визнання права власності (пункт 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України,), а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є належними відповідачами, що і було заявлено позивачем у своїх позовних вимогах.

Такий висновок суду про належність обраного позивачем способу захисту відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18. (п.85).

Суд критично відноситься к твердженням представника відповідачів про неналежність способу захисту, обраного позивачем ОСОБА_2 , з підстав його неефективності, оскільки не було пред`явлено позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності за обдарованими ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 в рівних частинах на майно, належне позивачу, а саме на частину спірної квартири АДРЕСА_1 , що проведена на підставі договору дарування від 20.03.2021 року.

Так, відповідно до ч.1, ч.2 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Суд установив, що у відповідному державному реєстрі за позивачем ОСОБА_2 не зареєстровано право власності на частину квартири спірної квартири АДРЕСА_1 . Разом з тим у відповідному державному реєстрі зареєстровано право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 за відповідачами ОСОБА_3 частина, ОСОБА_4 частина, на підставі договору дарування від 20.03.2021 року.

Проте це не має вирішального значення, оскільки в силу ст.717, ст.718 ЦК України є нікчемним договір дарування від 20.03.2024 року в частині дарування Дарувальником ОСОБА_5 в рівних частинах Обдарованим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належної ОСОБА_2 частини спірної квартири АДРЕСА_1 (тобто кожній по 1/8 частини спірної квартири). А цим позовом за ОСОБА_2 визнано оспорюване право власності на належну йому частину вказаної квартири. Що має бути враховано державним реєстратором при виконанні цього рішення.

Суд вважає передчасними твердження представників відповідачів для забезпечення належного способу захисту прав позивача шляхом пред`явлення вимоги щодо зобов`язання державного реєстратора внести зміни до державного реєстру щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 на частини спірної квартири, оскільки за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 таке право було зареєстровано на підставі нікчемного в силу закону правочину, вимоги про зобов`язання державного реєстратора внести зміни у державний реєстр є похідними від обраного позивачем належного способу захисту про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом визнання за ним права власності на спірну частину квартири. До ухвалення рішення позивач не звертався до державного реєстратора з такою вимогою зареєструвати за ним право власності на належну йому частину спірної квартири, а тому такі права на реєстрацію визнаного судом права власності ОСОБА_2 на теперішній час не були порушені.

Та обставина, що за ОСОБА_2 не зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно належне йому право власності на частину спірної квартири, а зареєстровано за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі нікчемного в цій частині правочину не впливає на наявність у ОСОБА_2 права власності на це майно, а відповідно і його визнання судом.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 30.11.2022 року по справі № 537/5256/19, провадження № 61-5728св22.

Некоректне або недостатньо коректне формулювання і виклад вимог або підстав позову, якщо не викликає сумніву мета та підстави звернення особи до суду, не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог та підстав позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (постанова Верховного Суду від 20 серпня 2021 року у справі № 149/2736/20 (провадження № 61-9025св21)).

Повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін.

Враховуючи те, що позивач обрав правомірний та ефективний спосіб захисту своїх прав та інтересів визнання права власності, обґрунтовано пояснив підстави, тому визнання судом права власності з підстав нікчемності частини правочини, яким воно порушено, не є зміною судом предмета та підстав позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту прав та інтересів залишається незмінним.

З огляду на наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за участі третьої особи ОСОБА_5 , про визнання за ним права власності на частину спірної квартири АДРЕСА_1

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

З огляду на наведене суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати на судовий збір з кожної по 744,30 грн.

До закінчення судових дебатів представники заявили, що подадуть докази про витрати на правничу допомогу сторін протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 19, 76, 81, 82, 141, 263-265, 351-354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, ОСОБА_5 , про визнання права власності, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на судовий збір в розмірі 744,30 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на судовий збір в розмірі 744,30 грн

Інформація про сторони:

позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 23.09.2024 року.

Суддя Мурашова Н.В.