ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 367/6391/16-ц

провадження № 61-12748св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В.,

Ситнік О. М.

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство екології та природніх ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду

від 10 червня 2021 року, прийняту колегією у складі суддів Поліщук Н. В.,

Андрієнко А. М., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся з позовом до

ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство екології та природніх ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський», про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області від 25 грудня 2008 року № 2038/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 » затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки та переданойому у приватну власність відповідну земельну ділянку. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЖ № 921538 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:040:0002.

За договором купівлі-продажу від 24 березня 2010 року вказана земельна ділянка відчужена ОСОБА_1 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 6 серпня 2013 року визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області від 25 грудня 2008 року № 2038/25-5 та державний акт

серії ЯЖ № 921538.

Вказував, що до прийняття рішення органом місцевого самоврядування зазначена земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського призначення і перебувала у державній власності, проте на час звернення до суду з позовом земельна ділянка знаходиться на землях природно-заповідного

фонду - національного природного парку «Голосіївський» та фактично розміщена на землях лісогосподарського призначення, перебуває у державній власності, тому її відчуження у приватну власність незаконне.

У зв`язку з викладеними обставинами, посилаючись на статтю 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянкуплощею 0,15 газ кадастровим номером :01:040:0002 вартістю 60 000 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 15 березня 2021 року, постановленою у складі судді Линника В. Я., позов першого заступникапрокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів Українизалишено без розгляду.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що прокурор не обґрунтував наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, а саме не довів, що Кабінет Міністрів України, якого прокурор зазначив позивачем, не здійснює своїх повноважень щодо захисту інтересів держави.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2021 року апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 15 березня 2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, дійшов висновку про те, що в контексті цієї справи сам факт відсутності попереднього повідомлення прокуратурою Кабінету Міністрів України не може бути підставою для залишення позову без розгляду, оскільки відсутність звернення такого органу до суду з відповідним позовом протягом тривалого часу свідчить про його бездіяльність, відтак у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави в суді.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

28 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2021 рокута залишити в силі ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 15 березня 2021 року.

Посилається на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18

(провадження № 12-194гс19), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19), від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (провадження № 14-350цс19), у постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року

у справі № 904/5598/18, в яких викладено висновок про те, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Якщо позов подано прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу і такий орган не здійснює процесуальних дій як позивач, його представник не з`являється у судові засідання, а суд уже після відкриття провадження у справі встановлює, що прокурор не підтвердив підстави для представництва, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.

Вказує, що наявні правові підстави для залишення позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України без розгляду, оскільки прокурор до звернення з позовом не повідомив про це відповідний суб`єкт владних повноважень та не обґрунтував підстави для звернення в інтересах позивача.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 6 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року справу № 367/6391/16-ц призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Позиція інших учасників

4 жовтня 2021 року Київська обласна прокуратура подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2021 року, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін. Вважає постанову апеляційного суду обґрунтованою, оскільки наявні підстави для звернення прокурора до суду з даним позовом в інтересах Кабінету Міністрів України у зв`язку з порушенням його прав органом місцевого самоврядування - Коцюбинською селищною радою Київської області щодо розпорядження спірною земельною ділянкою. Крім того, з березня 2016 року уповноважений суб`єкт, маючи інформацію про порушення інтересів держави у сфері використання та охорони лісів, не вживав заходів для усунення відповідного порушення, подальше зволікання зі зверненням до суду з відповідним позовом мало б наслідком втрату можливості захисту порушених прав та законних інтересів держави у зв`язку зі спливом позовної давності, тому прокурор подав позов у даній справі з огляду на наявність виключного випадку для представництва, визначеного статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».

Вказаний відзив подано з дотриманням вимог статті 395 ЦПК України.

24 листопада 2021 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив Київської обласної прокуратури, в якому він підтримав викладену у касаційній скарзі позицію.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши додержання судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, відзиву на неї, а також відповіді на відзив, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина четверта

статті 42 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави

у відповідних, зокрема, у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків,

а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу

у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного

Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада

2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18),

у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (провадження № 12-245гс18)).

В судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (провадження № 14-36цс19)).

Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (частина друга

статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених цим Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2

частини першої статті 2 Закону).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або

у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин прокурор обґрунтовує в порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий

частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру») (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19), на яку посилається заявник у касаційній скарзі).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший-третій частини четвертої статті 23 Закону).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частина четверта статті 56 ЦПК України).

Системне тлумачення абзацу другого частини другої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Пунктом 2 частини першої статті 257 ЦПК України передбачено постановлення судом ухвали про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року

у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено:

«76. Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

77. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

78. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

79. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

80. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

81. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

82. Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

83. Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України.».

Вимоги пункту 2частини першої статті 226 ГПК України є аналогічними пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України, тому до правовідносин у цій справі релевантною є позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор не навів обґрунтування для звернення до суду в інтересах Кабінету Міністрів України, не надав доказів того, що про порушення прав держави Кабінету Міністрів України відомо і, незважаючи на це, останній не вчинив дії щодо захисту своїх прав у розумний строк.

При цьому прокурор попередньо, до звернення до суду, не повідомив про це відповідний суб`єкт владних повноважень.

У постанові від 30 січня2019 року у справі № 755/10947/17

(провадження № 14-435цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Скасовуючи судове рішення суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду до цього суду, апеляційний суд, посилаючись на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19), виходив з того, що факт відсутності попереднього повідомлення прокурором компетентного органу не є підставою для залишення позову без розгляду, оскільки цей орган протягом тривалого часу не звертався до суду з відповідним позовом, тобто бездіяв.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна, оскільки більш пізніше Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) виклала висновок, на який посилається заявник у касаційній скарзі, і саме його застосував суд першої інстанції, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 січня2019 року

у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18).

Отже, залишаючи без розгляду позов прокурора, суд першої інстанції ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону, а доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених

статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи викладене апеляційний суд помилково скасував судове рішення місцевого суду про залишення позову прокурора без розгляду, тому Верховний Суд в цій справі дійшов висновку про обґрунтованість наведених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, а відтак, її задоволення та скасування постанови апеляційного суду із залишенням ухвали суду першої інстанції в силі.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи висновок Верховного Суду про задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування постанови апеляційного суду із залишення в силі ухвали суду першої інстанції про залишення позову прокурора без розгляду, з Київської обласної прокуратури на користь відповідача підлягає стягненню

454 грн у відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2021 року скасувати із залишенням ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 15 березня 2021 року в силі.

Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 454 гривні у відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік