Ухвала

Іменем України

28 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 487/5026/19

провадження № 61-13813ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Царюк Л. М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 5 000 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

30 березня 2020 року особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 року.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 року.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року відкрито відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26 травня 2020 року закрито апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 жовтня 2019 року.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що:

доказів, які б підтверджували, що рішенням у справі, яка переглядається, суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , останнім не надано. Тому колегія суддів погоджується із запереченнями, викладеними позивачем та відповідачем у відзивах на апеляційну скаргу, а також у клопотанні позивача про закриття апеляційного провадження у справі;

оскільки після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який не був учасником справи, поданою ним з підстав вирішення судом питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, апеляційне провадження необхідно закрити.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 04 вересня 2024 року, особа, яка не приймала участі у розгляді справи - ОСОБА_1 вдруге подав на нього апеляційну скаргу, одночасно звернувшись із заявою про поновлення пропущеного процесуального строку на її подання.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків;

роз`яснено, що у випадку не виконання у встановлений строк цієї ухвали будуть застосовані наслідки, передбачені ЦПК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

в обґрунтування підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 року ОСОБА_1 посилався на набрання законної сили рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 лютого 2023 року у справі № 487/2509/20, яке постановою Верховного Суду від 24 липня 2024 року залишено без змін. Зазначав, що вказану постанову Верховного Суду отримано ним 27 серпня 2024 року та протягом строків визначених у статті 354 ЦПК України подано апеляційну скаргу, що на його думку є поважною причиною для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Заводського районного суду м. Миколаєва у справі № 487/5026/19;

апеляційний суд зазначив, що виходячи зі змісту статті 354 ЦПК України клопотання про поновлення строку для подання апеляційної скарги повинно містити обґрунтування поважності пропуску цього строку. При чому поважними визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані із дійсними, істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій. ЦПК України не пов`язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. ОСОБА_1 30 березня 2020 року вже звертався до Миколаївського апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 року у справі № 487/5026/19 та йому вже було поновлено строк на подання апеляційної скарги, відтак він знав про наявність оскаржуваного рішення. Вдруге з апеляційною скаргою він звернувся із значним пропуском строку - 04 вересня 2024 року. Вирішуючи питання про поновлення процесуального строку у цій справі, ОСОБА_1 необхідно навести належні обґрунтування поновлення строку у зв`язку зі спливом значного періоду часу з ухвалення оскаржуваного рішення. Тому скаржникові недостатньо лише послатися на ту обставину, що він отримав копію постанови Верховного Суду у справі № 487/2509/20 та з цього часу у нього виникло право на оскарження рішення у справі № 487/5026/19, але й обґрунтувати поважними, непереборними, не залежними від його волевиявлення, пов`язаними із дійсними, істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій, коли йому стало відомо про наявність цього рішення, яким є березень 2020 року;

апеляційний суд вказав, що подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки, захищає її саме від передбаченої частиною другою статті 358 ЦПК України безумовної відмови у відкритті апеляційного провадження (якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення), тобто, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, проте не звільняє вказану особу від обов`язку довести поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, передбаченого іншими вищенаведеними нормами ЦПК України;

оскільки зазначені ОСОБА_1 причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду не дають підстав для висновку про пропуск такого з поважних причин, то апеляційну скаргу слід залишити без руху та надати строк десять днів з дня отримання копії ухвали для виправлення недоліків, а саме подання клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження з зазначенням інших підстав для його поновлення.

Оскарженою ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не приймала участі у розгляді справи - ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними;

наведені ОСОБА_1 обставини для поновлення строку на апеляційне оскарження рішень суду першої інстанції не можуть бути визнані поважними та не дають підстав для висновку про його пропуск з поважних причин, а тому у відкритті апеляційного провадження слід відмовити на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України;

16 вересня 2024 року на адресу Миколаївського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про поновлення пропущеного процесуального строку, у якій ОСОБА_1 зокрема вказував, що: про оскаржуване рішення він дізнався у березні 2020 року та 30 березня 2020 року він подав на нього апеляційну скаргу; під час апеляційного розгляду колегія суддів дійшла висновку, що заявником не доведено порушення оскаржуваним рішенням його прав як стягувача у виконавчому провадженні, оскільки договір позики від 05 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не був визнаний недійсним, фіктивним, тобто ним не доведено, що рішення суду порушує його права, свободи або інтереси, а відтак, ухвалою суду апеляційної інстанції від 26 травня 2020 року провадження за його апеляційною скаргою було закрито; отримавши рішення суду у справі № 487/2509/20 про визнання недійсним (фіктивним) договору позики ОСОБА_1 04 вересня 2024 року вдруге звернувся з цією апеляційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 року; лише отримавши рішення суду, що набрало законної сили, яким підтверджується недійсність (фіктивність) договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , він отримав реальну можливість обґрунтувати своє право, як особи, що не була учасником справи № 487/5026/19, на апеляційне оскарження; існують і інші обставини, які ускладнювали оскарження рішення, а саме те, що ОСОБА_1 хворіє на тяжкі хронічні хвороби; Верховний Суд у повідомленнях на сайті Судової влади України зауважував, що запровадження карантину та воєнного стану є поважною причиною для поновлення процесуальних строків;

апеляційний суд вказав, що виходячи зі змісту статті 354 ЦПК України клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги повинно містити обґрунтування поважності пропуску цього строку. При чому поважними визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій. ЦПК України не пов`язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. У кожному випадку суд, з урахуванням конкретних обставин пропуску строку, оцінює доводи, наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку (Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 червня 2020 року у справі № 926/1037-б/15, від 14 червня 2022 року у справі № 904/3541/15);

частина друга статті 358 ЦПК України не встановлює безумовного обов`язку суду поновити строк на апеляційне оскарження та прийняти до розгляду апеляційну скаргу у будь-якому разі подання її особою, яка не була залучена до участі у справі. Скаржник має враховувати, що звернення з апеляційною скаргою поза встановленим процесуальним законом строку оскарження судового рішення покладає на нього обов`язок доведення та обґрунтування відповідних обставин, що зумовили пропуск цього строку і у разі, коли відповідну апеляційну скаргу подано особою, не залученою до участі у справі. Разом з цим, неучасть у справі особи, яка звертається зі скаргою з посиланням на те, що рішення у цій справі стосується її прав та інтересів, не є безумовною підставою визнання причин пропуску строку поважними та поновлення цього строку;

системний аналіз вказаних процесуальних норм свідчить, що подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки, захищає її саме від передбаченої частиною другою статті 358 ЦПК України безумовної відмови у відкритті апеляційного провадження (якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення), тобто незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, проте не звільняє вказану особу від обов`язку довести поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, передбаченого іншими вищенаведеними нормами ЦПК України;

на підставі викладено, апеляційний суд виснував, що ОСОБА_1 знав про існування рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 року у березні 2020 року та вже 30 березня 2020 року ним вперше було подано апеляційну скаргу. За такого, наведені ОСОБА_1 обставини для поновлення строку на апеляційне оскарження рішень суду першої інстанції не можуть бути визнані поважними та не дають підстав для висновку про його пропуск з поважних причин;

оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалене у 2019 році, тобто зі спливом 5 років, тому поновлення строку на апеляційне оскарження у зв`язку зі спливом значного періоду часу буде порушенням статті 6 Конвенції й невиправданим втручанням у принцип правової визначеності.

08 жовтня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року, у якій, посилаючись порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і направити справу до цього суду на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

рішення у справі № 487/2509/20 набрало законної сили лише 24 липня 2024 року при залишенні його в силі постановою Верховного Суду, у якій суд касаційної інстанції зробив висновок про те, що у справі дії ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 спрямовані на укладення договору позики у виді розписки від 05 квітня 2018 року були спрямовані на завдання шкоди майновим інтересам кредитора ОСОБА_1 ;

копію постанови Верховного Суду від 24 липня 2024 року ОСОБА_1 отримав поштою 27 червня 2024 року та через 8 днів - 04 вересня 2024 року повторно звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення у справі № 487/5026/19;

в обґрунтування підстав поновлення строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_1 посилався на те, що реальна можливість оскаржити рішення у нього, як у особи, яка не брала участь у справі, з`явилась лише після набрання законної сили 24 липня 2024 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 лютого 2023 року у справі № 487/2509/20, яким договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнано фіктивним;

апеляційний суд формально підійшов до розгляду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, не дав оцінки тим аргументам заявника апеляційної скарги, які були основними, порушив норми статей 127, 352, 354 ЦПК України щодо поновлення процесуальних строків;

у цій справі ОСОБА_1 подав першу апеляційну скаргу на рішення суду щойно дізнався про його існування, проте на час подання першої апеляційної скарги у ОСОБА_1 не було належних доказів того, що рішення у справі № 487/5026/19 дійсно порушує його права та інтереси як стягувача у виконавчому провадженні з виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва у справі № 487/3004/18. Тільки отримавши постанову Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 487/2509/20, ОСОБА_1 отримав реальну можливість довести, що рішення суду першої інстанції у цій справі порушує його права та інтереси, як стягувача у виконавчому провадженні, при стягненні заборгованості з ОСОБА_5 ;

чинним ЦПК України не заборонено повторне подання апеляційної скарги на рішення суду у разі, якщо провадження за попередньою апеляційною скаргою було закрито з іншої підстави, ніж відмова від апеляційної скарги;

ОСОБА_1 зазначає у касаційній скарзі, що ураховуючи висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 420/1813/19, ним надані належні і допустимі засоби доказування, які на 100% відповідають зазначеним умовам, які безпосередньо унеможливили (розгляди в судах) та суттєво ускладнили можливість (ковід, воєнний стан, стан здоров`я, дії відповідачів) вчинення процесуальних дій у визначений законом строк. Ці обставини виникли об`єктивно, незалежно від волі ОСОБА_1 і діяли протягом строку, який пропущено;

апеляційний суд не звернув уваги, що ОСОБА_1 як раз продемонстрував своїми діями готовність брати активну участь на всіх етапах розгляду судових справ, зокрема, намагався оскаржити рішення у цій справі як тільки дізнався про його існування, не зволікаючи звернувся до суду з окремим позовом про визнання недійсним (фіктивним) договору позики та подав повторну апеляційну скаргу як тільки отримав постанову Верховного Суду від 24 липня 2024 року, тобто як тільки отримав належний доказ недійсності боргової розписки ОСОБА_3 . Тобто ОСОБА_1 вжив усіх можливих і залежних від нього заходів з метою апеляційного оскарження рішення суду у справі № 487/5026/19 для доведення того, що цим рішенням порушуються його права та інтереси, як стягувача, відносно боржника ОСОБА_3 .

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, як у цій справі, де нібито складне економічне становище перешкоджало відповідачу сплатити державне мито, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Європейський суд з прав людини зауважував, що «одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами» (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року).

Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (частина друга статті 358 ЦПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (частина друга статті 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (частина третя статті 354 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року в справі № 592/6701/19 (провадження № 61-15286св20) зазначено, що «суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України). Наведені вимоги процесуального закону унеможливлюють відкриття апеляційного провадження та апеляційний перегляд справи до вирішення питання щодо поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18) зазначено, що «апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження. Суд апеляційної інстанції не навів мотивів, за яких уважав причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції поважними. Сама по собі вказівка про наявність поважних причин для поновлення строку та/або погодження з доводами особи, яка подала апеляційну скаргу та відповідне клопотання, з урахуванням отримання представником ОСОБА_2 копії рішення 20 липня 2020 року, не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції».

Встановивши, що підстави, указані у заяві ОСОБА_1 для поновлення строку на апеляційне оскарження є неповажними, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 420/1813/19 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков