ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1413/24Доповідач в апеляційній інстанції
Справа №694/510/24 Категорія: 304090000 Гончар> Н. > І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг»;

представники позивача - адвокат Попов Віталій Гаврилович, Калачик Володимир Вікторович ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - Товариство з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг»

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ТОВ «УМ Факторинг» - адвоката Попова Віталія Гавриловича на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 липня 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ТОВ «УМ Факторинг» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 14.12.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_2 було укладено договір № 3326753 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Договір укладено в електронному форматі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

За вказаним договором Відповідач отримала позику у розмірі 10 000 грн. строком на 360 днів, шляхом переказу на її банківську картку № НОМЕР_1 з призначенням платежу - поповнення карти та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% від суми кредиту за кожен день користування - знижена процентна ставка та 1,99% від залишку суми кредиту за кожен день - стандартна процентна ставка.

Відповідно до умов договору були нараховані відсотки за користування кредитом, які розраховуються за формулою: Сума боргу * ставку відсотків * кількість днів = сума відсотків до сплати. За строк дії договору нараховані відсотки, відповідачем не були погашені. Крім того у відповідності до п. 3.1. Договору нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт».

Станом на 01.12.2023 року відповідач борг та нараховані відсотки по кредитному договору не погасила.

У подальшому 10.11.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «УМ Факторинг» укладено договір факторингу № 10112023, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «УМ Факторинг» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «УМ Факторинг» прийняло належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників.

Оскільки відповідачка не повернула своєчасну суму кредиту та не сплатила нараховані відсотки в порушення умов договору, на ОСОБА_2 має бути покладена відповідальність за невиконання зобов`язання встановлена договором та чинним законодавством.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «УМ Факторинг» заборгованість у розмірі 81640, 00 грн., яка складається з 10 000,00 грн. - сума кредиту; 71640,00 грн. - заборгованість за відсотками та витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 липня 2024 року відмовлено в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ «УМ Факторинг» суд першої інстанції виходив з того, що через відсутність в матеріалах справи належних доказів переходу до ТОВ «УМ Факторинг» прав вимоги за Договором Факторингу № 10112023 від 10.11.2023 року до боржника ОСОБА_2 за кредитним договором № 3326753 від 14.12.2022 року, укладеним з ТОВ «Лінеура Україна», не можна вважати ТОВ «УМ Факторинг» належним позивачем у справі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «УМ Факторинг» - адвокат Попов В.Г. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що неповне з`ясування судом обставин справи, зокрема факту підписання договору факторингу № 10112023 від 10.11.2023 року та Реєстру прав вимог № 1 від 10.11.2023 року, мала наслідком ухвалення незаконного рішення по справі.

Суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що в матеріалах справи відсутні документи первинного бухгалтерського обліку, оскільки факт отримання відповідачкою кредитних коштів у розмірі 10000,00 грн. підтверджується листом від 23.11.2023 року № ТОВ «Пейтек Україна», випискою ПАТ «Банк Восток».

Крім того, позовна заява містить детальний розрахунок суми боргу та суми відсотків.

В той же час, слід зазначити, що в порушення принципу рівності сторін перед судом і законом, суд першої інстанції безпідставно звільнив відповідача від обов`язків спростування розміру заборгованості. На сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача.

Таким чином, позивач, внаслідок укладення договору факторингу, набув усіх прав первісного кредитора за спірним кредитним договором, а сам факт передання чи не передання документів, які засвідчують право вимоги не ставить у залежність виконання боржником зобов`язання перед новим кредитором.

Апелянт вважає, що фактично, суд ухилився від оцінки наявних у справі доказів, упереджено розглянув справу, наслідком чого стало ухвалення незаконного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до суду від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , зазначено, що доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів та були предметом аналізу у суді першої інстанції. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду є законним та обгрунтованим, при винесенні рішення, суд керувався правовими позиціями Верховного Суду.

Просить суд апеляційну скаргу ТОВ «Ум Факторинг» залишити без задоволення, а рішення Звенигородського районного суду Черкаської області залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні докази переходу до ТОВ «УМ Факторинг» прав вимоги за Договором Факторингу № 10112023 від 10.11.2023 року до боржника ОСОБА_2 за кредитним договором № 3326753 від 14.12.2022 року, укладеним з ТОВ «Лінеура Україна», не можна вважати ТОВ «УМ Факторинг» належним позивачем у справі.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Апеляційним судом встановлено, що 14.12.2022 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачкою було укладено договір № 3326753 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Договір укладено в електронному форматі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» (а.с. 13-22).

За вказаним договором відповідачка отримала Позику у розмірі 10 000 грн. строком на 360 днів, шляхом переказу на її банківську картку № НОМЕР_1 з призначенням платежу - поповнення карти та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% від суми кредиту за кожен день користування - знижена процентна ставка та 1,99% від залишку суми кредиту за кожен день - стандартна процентна ставка (п.1.4.2 та 1.4.1 Договору).

Відповідно до п. 4.1 договору сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежі їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з графіком платежів.

Кредитний договір підписано позичальником електронним підписом К556 14.12.2022 року о 11:29:43 відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» (розділ 10) (а.с.21 на звороті-22).

Відповідно до паспорту споживчого кредиту від 14.12.2022 року, ОСОБА_2 проінформована про тип кредиту, валюту кредиту, суму, строк кредитування, орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту, порядок повернення кредиту. Паспорт споживчого підписано позичальником електронним підписом К556 14.12.2022 року о 11:28:13 (а.с. 23-24).

Згідно наведеного у позовній заяві розрахунку заборгованості, ОСОБА_2 має заборгованість за договором № 3326753 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 14.12.2022 року в розмірі 81640,00 грн., з яких: 10000,00 грн - сума кредиту (тіло кредиту) та 71640,00 грн. - сума заборгованості за відсотками із розрахунку 360 днів х 1,99% в день.

Інформаційною довідкою від 23.11.2023 року, наданою для ТОВ «Лінеура Україна» підтверджується, що ТОВ «Пейтек Україна» надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Для цього Товариство внесене в державний реєстр фінансових установ (свідоцтво серія НОМЕР_2 від 27.08.2021 року); між «Лінеура Україна» та ТОВ «Пейтек Україна» укладено договір на переказ коштів № 210222-1 від 21.02.2022 року; відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 14.12.2022 року 11:31:07 на суму 10000,00 грн., банківська карта НОМЕР_1 (а.с. 25).

Відповідно до виписки по рахунках, наданої ПАТ «Банк Восток» на виконання вимог ухвали суду від 15.04.2024 року, на рахунок ОСОБА_2 було перераховано 14.12.2022 року грошові кошти у сумі 10000,00 грн ( а.с. 118).

10.11.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «УМ Факторинг» укладено договір факторингу №10112023, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «УМ Факторинг» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «УМ Факторинг» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників (а.с. 7-10).

Відповідно до витягу з Реєстру прав вимог №1 від 10.11.2023 додатку №1 до договору факторингу №10112023 від 10.11.2023 року ТОВ «Лінеура Україна» відступає ТОВ «УМ Факторинг» право вимоги заборгованостей до боржників позичальників ТОВ «Лінеура Україна», в тому числі, до ОСОБА_2 , ІПН боржника НОМЕР_3 , номер кредитного договору 3326753 (а.с. 11).

13.11.2023 року ТОВ «УМ Факторинг» здійснило оплату ТОВ «Лінеура Україна» за відступлення прав вимоги згідно договору факторингу №10112023 від 10.11.2023 року, про що свідчить платіжна інструкція №487 від 13.11.2023 року (а.с.12).

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір був укладений сторонами в електронній формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №234/7160/20 (провадження №61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20 (провадження №61-2303св21).

Всупереч умов укладеного кредитного договору, зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів у строки і на умовах, передбачених договором, відповідачем належним чином не виконувалися, у зв`язку з чим, у неї виникла заборгованість.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову ТОВ «Лінеура Україна», що відсутні належні докази переходу до ТОВ «Ум Факторинг» прав вимоги за Договором Факторингу № 10112023 від 10.11.2023 року до боржника ОСОБА_2 за кредитним договором № 3326753 від 14.12.2022 року, укладеним з ТОВ «Лінеура Україна».

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію кредитного договору, який укладений між сторонами, докази про перерахування коштів на картковий рахунок відповідачки, договір факторингу № 10112023, витяг з реєстру боржників.

Доказом переходу прав за зобов`язанням до нового кредитора є відповідний правочин щодо відступлення прав вимоги у зобов`язанні (у даному випадку Договір Факторингу № 10112023 від 10.11.2023 року), а не документи, що засвідчують права, які передаються. Документи ж, які засвідчують саме право (вимогу) не є предметом договору цесії і не мають ніякого відношення до статусу цесіонарія, а тому їх не передання цесіонарію означає лише не виконання цедентом додаткового юридичного обов`язку, наявного у нього в силу закону, та не звільняє боржника від виконання своїх зобов`язань перед новим кредитором. Ні положення статті 512 Цивільного кодексу України, ні положення статті 517 цього ж Кодексу не пов`язують факт виникнення у нового кредитора прав вимоги у зобов`язанні з передачею документів, які засвідчують право вимоги, що передається, і так само не містять зобов`язань первісного кредитора передавати новому кредиторові оригінали таких документів.

Колегія суддів звертає увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У цій справі позичальник не довела належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаним договором, презумпція правомірності яких не спростована.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року у справі №6-14194св14, зроблено висновок, що підтвердженням суми заборгованості є кредитний договір, договір факторингу, який у встановленому порядку недійсним не визнаний та в якому визначено розмір відступленої заборгованості, та розрахунок кредитної заборгованості, здійснений банком при відступленні права вимоги.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним.

Договір, укладений між відповідачем та первісним кредитором, договір факторингу укладений між первісним кредитором та ТОВ «УМ Факторинг» у встановленому порядку недійсними не визнані, тобто, в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності вказаних правочинів.

Без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно неможливим. Належних і документальних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано (постанова Верховного Суду від 09.09.2020 (справа №732/670/19), від 12.01.2021 (справа №524/5556/19), від 31.08.2022 (справа №280/4456/20), від 09.02.2023 (справа №640/7029/19)).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачкою не надано належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на її картковий рахунок, вказаний у договорі або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить.

Відповідачка не надала суду виписки по зазначеному картковому рахунку за спірний період на підтвердження факту не зарахування кредитних коштів на її рахунок, враховуючи, що ТОВ «УМ Факторинг» не є первісним кредитором та не є банківською установою. Тобто ОСОБА_2 не була позбавлена можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких.

З огляду на зазначене, з урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів приходить до висновку про укладення та підписання ОСОБА_2 кредитного договору з ТОВ «Лінеура Україна» за допомогою свого електронного підпису; невиконання нею, як позичальником своїх зобов`язань щодо повернення отриманих в борг коштів та наявності у неї боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаним кредитним договором на підставі договору факторингу.

Відповідач ОСОБА_2 зобов`язання за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 3326753 від 14.12.2022 року не виконувала, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, яка складається із тіла кредиту та процентів за користування кредитом.

Оскільки жодних доказів про повне чи часткове погашення кредиту відповідачка не надала суду, то колегія суддів доходить висновку про необхідність стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 10000 грн. та процентів за користування кредитом у розмірі 71640,00 грн, розмір яких підтверджено та узгоджено сторонами при підписані кредитного договору (п. п. 1.2, 1.6.1).

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Висновки суду першої інстанції про відмову у позові зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Ум Факторинг» в повному обсязі.

У зв`язку із задоволенням як позову, так і апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору та за надання професійної правничої допомоги підлягають відшкодуванню відповідачем.

Оскільки відповідач не подав жодних заперечень щодо заявлених у позовній заяві до стягнення з неї витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн, про що позивачем надано відповідні письмові докази (а.с.26-29), то колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення заявленого розміру витрат, який є обґрунтованим, розумним і реальним.

Відповідно до п.п. 1, 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» загальний розмір судового збору, який підлягає відшкодуванню відповідачем позивачу становить 7570,00 грн, з яких 3028,00 грн - за подання позовної заяви і 4542,00 грн - за подання апеляційної скарги (а.с.5, 152).

Керуючись ст.141, 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ТОВ «УМ Факторинг» - адвоката Попова Віталія Гавриловича - задовольнити.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 липня 2024 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» () заборгованість у розмірі 81640,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» () 7570,00 грн. судового збору та 6 000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді