Справа № 464/6163/23 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/921/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

без участі сторін, розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 05 березня 2024 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2023 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що визнана страховим випадком, автомобілю марки «Subaru Forester» номерний знак НОМЕР_1 завдано технічних пошкоджень, тому ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» згідно із страховим актом № ОЦ/040/000/20/01119 від 12 березня 2020 року з урахуванням ремонтної калькуляції здійснено потерпілому ОСОБА_3 за його заявою виплату страхового відшкодування в розмірі 5522,26 грн (платіжне доручення № 10416 від 16 березня 2020 року).

Вказував, що згідно договору № 03/03/2023 про відступлення права вимоги від 03 березня 2023 року, укладеного між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ФОП ОСОБА_2 (позивач), останній набув право вимоги невідшкодованої страхової виплати за договором страхування № ОЦ/040/000/20/0119 від 16 березня 2020 року в розмірі 5522,26 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 5522,26 грн та судові витрати.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 05 березня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 5522,26 грн у порядку регресу.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 858,88 грн судового збору та 2900,00 грн витрат на професійну правову допомогу.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що позивачем не було доведено належним чином переходу права регресної вимоги від страхової компанії до позивача, ФОП ОСОБА_2 та набуття ним статусу страховика.

Вказує, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом мати статус страховика та надавати страхові послуги, оскільки такі надаються лише юридичними особами, які спеціально створені для здійснення страхової діяльності та одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Просить рішення Сихівського районного суду м.Львова від 05 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

13 серпня 2024 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Львівського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Аналіз наведеної норми свідчить, що прийняття рішення щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом суду. Вказана норма не передбачає обов`язку проведення судового засідання в режимі відеоконференції в разі наявності про це клопотання сторони.

Необхідність здійснення відеоконференції, на думку суду, визначається з врахуванням обставин справи, її складності та потреби у наданні пояснень учасників процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції у справі з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа призначена до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, суд не вбачає підстав для виклику сторін у судове засідання та проведення розгляду справи в режимі відеоконференції.

За вказаних обставин, колегія суддів обставин не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_2 про проведення відео конференції.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення - 23 вересня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 13 січня 2020 року о 07.35 год у м.Львові по вул.Івана Франка, 55, керуючи транспортним засобом марки «Isuzu Midi» номерний знак НОМЕР_2 , був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не виконав вимоги дорожнього знаку 5.16 (рух по смугах), здійснив виїзд (обгін) на смугу зустрічного руху, створивши небезпеку транспортному засобу марки «Subaru Forester» номерний згак НОМЕР_1 , що здійснив рух назустріч, в результаті створивши аварійну обстановку для автомобіля «Subaru Forester» номерний знак НОМЕР_1 , змусивши його застосувати екстрене гальмування та змінити напрямок руху назустріч, в результаті чого відбулось ДТП між «Subaru Forester» та трамваєм 1200, що рухався в попутному напрямку, чим порушив вимоги п.п.2.3.б, 8.4, 14.2 Правил дорожнього руху України. При цьому, після вчинення описаного, в порушення вимог п.2.10а ПДР України, місце дорожньо-транспортної пригоди, до якої він причетний, залишив.

Вказані обставини встановлені постановою Сихівського районного суду м.Львова від 06 лютого 2020 року по справі № 464/460/20, що набрала законної сили та якою відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.124 (порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна) та ст.122-4 КУАП (залишення місця дорожньо-транспортної пригоди).

Згідно із ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду в справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою (постанова Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 752/13375/19).

Оскільки наведена постанова суду набрала законної сили, тому доказуванню не підлягає факт вчинення дорожньо-транспортної пригоди з підстав порушення відповідачем правил дорожнього руху.

На час вчинення ДТП було застраховано цивільно-правову відповідальність відповідача при експлуатації забезпеченого транспортного засобу марки «Isuzu Midi» номерний знак НОМЕР_3 Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» згідно з полісом № АО/4734956 від 05 грудня 2019 року.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що визнана страховим випадком, автомобілю марки «Subaru Forester» номерний знак НОМЕР_1 завдано технічних пошкоджень, тому ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» згідно із страховим актом № ОЦ/040/000/20/01119 від 12 березня 2020 року з урахуванням ремонтної калькуляції здійснено потерпілому ОСОБА_3 за його заявою виплату страхового відшкодування в розмірі 5522,26 грн (платіжне доручення № 10416 від 16 березня 2020 року).

На підставі договору № 03/03/2023 про відступлення права вимоги від 03 березня 2023 року, укладеного між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ФОП ОСОБА_2 (позивач), останній набув право вимоги невідшкодованої страхової виплати за договором страхування № ОЦ/040/000/20/0119 від 16 березня 2020 року в розмірі 5 522,26 грн.

За положеннями ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди (ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів).

З урахуванням наведеного,суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що страховою компанією отримано право вимагати в порядку регресу від відповідача як страхувальника, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду та самовільно залишив місце такої, чого відповідачем не оспорюється.

Також відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст.515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст.514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

На підставі договору № 03/03/2023 про відступлення права вимоги від 03 березня 2023 року, укладеного між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ФОП ОСОБА_2 (позивач), останній набув право вимоги невідшкодованої страхової виплати за договором страхування № ОЦ/040/000/20/0119 від 16 березня 2020 року в розмірі 5522,26 грн.

У даному випадку діє презумпція правомірності правочину (ст.204 ЦК України), яка не спростована, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010.

Оскільки на підставі договору про відступлення права вимоги відбулось передання прав кредитора у наведеному вище зобов`язанні від ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» до позивача, а тому останнім відповідно до вимог закону заявлено вимоги до відповідача як винної особи. Такий факт не ставиться під сумнів відповідачем.

Водночас, розглядаючи заяву відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності, суд установив наступне.

Відповідно до ст.ст.256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

Частинами 3, 4 ст.267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як визначено Прикінцевими та перехідними положеннями Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії (п.19) (у редакції на момент звернення до суду).

Як регламентовано ст.2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року за № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, на території України введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року, який згодом неодноразово продовжувався у встановленому законом порядку і є чинним на даний час.

При застосуванні норм права Верховний Суд у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 727/4133/22 сформував правову позицію про те, що загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні.

З огляду на те, що позивач звернувся до суду з даним позовом 15 вересня 2023 року, тому трирічний строк позовної давності, який продовжується у зв`язку із воєнним станом, за виконаним 16 березня 2020 року регресним зобов`язанням, не сплив.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача 5522,26 грн. суми сплаченого страхового відшкодування в порядку регресу.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що ФОП ОСОБА_2 не може бути кредитором у спірних правовідносинах, оскільки не є страховиком не спростовують висновків суду першої інстанції, виходячи із наступних обставин.

Відповідно до ст. 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду , якщо він, зокрема, керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та/або не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Страховики - це страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України "Про страхування" (ст.1 Закону).

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного вище закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Аналогічного висновку дійшов ВС у постанові від 23.09.2020, справа № 199/1100/19.

Регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.

Таким чином, з врахуванням принципу диспозитивності, виключною правовою проблемою у даних правовідносинах є встановлення наявності чи відсутності підстав для покладення на відповідача, як винну особу обов`язку сплатити позивачу, частину страхового відшкодування у порядку регресу, як особі, яка набула права вимоги.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

Колегія суддів виходить з того, що договір відступлення права вимоги, який фігурує у справі, передбачає перехід права вимоги за регресними зобов`язаннями, а не суброгації, відтак обмежуються виключно правом стягнення коштів, які були оплачені замість завдавача шкоди.

Таким чином, будь яка констатація у даному спорі обставин пов`язаних із суброгацією є безпідставною.

Однією з основних відмінностей в таких правовідносинах є те, що при відшкодуванні особою шкоди, завданої іншою особою, первісне деліктне зобов`язання (в тому числі і забезпечене відносинами страхування) припиняється, та виникає нове - регресне.

У новому правовідношенні немає жодних складових правовідносин страхування. Це призводить до того, що право регресної вимоги може переходити не тільки до страхової компанії, а й будь якої іншої особи, яка оплатила кошти за винну особу.

Відповідні правові висновки прямо кореспондуютьться з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 21 вересня 2019 року у справі №521/10891/15.

Зокрема, Верховний Суд у вказаній постанові прямо зазначив, що при регресі основне деліктне зобов`язання припиняється та виникає нове регресне зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право окремої вимоги до такої винної особи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 05 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.