КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/1351/21

29 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Калініна Сергія Костянтиновича на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року у складі судді Чех Н.А., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року представник Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 15 серпня 2011 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, у подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 32 000,00 грн. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

Позивач зазначав, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 30 листопада 2020 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 38 188,53 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 31 450,15 грн., заборгованості за простроченими відсотками - 6 738,38 грн.

З огляду на вище викладене просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 38 188,53 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року позов акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором (без номеру) від 15 серпня 2011 року у сумі 31 450 грн 15 коп. та судовий збір 2 270 грн 00 коп.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Калініна С.К. про перегляд заочного рішення, ухваленого 26 травня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва у справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, 24 квітня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Калінін С.К. подав апеляційну скаргу.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що в підписаній ОСОБА_1 анкеті-заяві відсутні відомості про те, з якими саме затвердженими Умовами та Правилами, Тарифами була ознайомлена та дала згоду відповідачка, а також відсутні відомості про зобов`язання банку надати грошові кошти (кредит), не зазначено розміру кредиту та умови кредитування, зобов`язання позичальниці повернути кредит та сплатити проценти, розмір встановленого кредитного ліміту, умови отримання кредиту, номеру виданої кредитної картки.

Вказує на те, що надана банком Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 15 серпня 2011 року, що підписана ОСОБА_1 , не містить ознак узгодження в письмовій формі умов щодо розміру кредиту, порядку його погашення, строку кредитування, розміру процентів за користування кредитом, відповідальності за неналежне виконання зобов`язань, а Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, всупереч положенням ст.ст. 207,1055 ЦК України та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідачкою не підписані і не доводять про досягнення між сторонами по справі домовленості щодо розміру процентів за користування кредитом, розміру пені та штрафу на умовах визначеними цими документами.

Зазначає, що як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, незважаючи на відсутність погодження між сторонами у визначеній законом формі істотних умов договору, позивачем АТ КБ «ПриватБанк» здійснювалось нарахування та погашення (списання) процентів не відповідно до положень частини першої статті 1048 ЦК України (на рівні облікової ставки НБУ), а у збільшеному розмірі 3,4% (40,80% на рік), 3,5% (42,00% на рік) та 3,6% на місяць (43,20% на рік), як договірних (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Вказує на те, що як вбачається з розрахунку заборгованості, за період з 01 червня 2015 року по 31 жовтня 2019 року включно та за період з 01 листопада 2019 року по 30 листопада 2020 року включно, позивачем, щомісячно, починаючи з 01 грудня 2016 року і до 01 лютого 2020 року, погашалися (списувалися) відсотки за рахунок кредита і додавалися до тіла кредита (підтверджується четвертою колонкою розрахунку заборгованості) на загальну суму 43 841,39 грн.

28 травня 2024 року до Київського апеляційного суду від представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» Попельнюх Тетяни Іванівни надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначала, що відповідач впродовж тривалого проміжку часу використовувала кредитні кошти на власні потреби, здійснюючи при цьому погашення кредитної заборгованості. Окрім того, підписанням Анкети-заяви від 15.08.2011 року, відповідач погодилась з умовами позивача щодо банківського обслуговування в тому числі і в частині кредитування рахунку.

Вказує на те, що жодних звернень від відповідача з питань оскарження чи безпідставного списання коштів та/або виконання конкретної транзакції по її картці третіми особами без відповідного дозволу, з приводу розміру сплачених нею відсотків і порядку користування кредитом до Банку не надходило. Факт сплати відповідачем відсотків протягом строку кредитування, який можна побачити з розрахунку заборгованості, є актом згоди на запропоновані банком умови кредитування в частині розміру оплатності кредиту.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 серпня 2011 року між банком ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 15).

В анкеті - заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку процентна ставка не зазначена.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 18 серпня 2014 року було видано кредитну карту № НОМЕР_1 , термін дії 08/18, 14 серпня 2018 року карту № НОМЕР_4, термін дії 07/22, карта № НОМЕР_2 , термін дії 08/22.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 10 жовтня 2016 року було встановлено кредитний ліміт у розмірі 8 000,00 грн., 26 червня 2017 року кредитний ліміт було збільшено до 18 000,00 грн., 03 серпня 2017 року кредитний ліміт було збільшено до 30 000,00 грн., 02 вересня 2017 року було збільшено кредитний ліміт до 32 000,00 грн., 18 вересня 2018 року кредитний ліміт було зменшено до 30 340,00 грн., 27 вересня 2018 року кредитний ліміт було зменшено до 27 045,00 грн., 14 листопада 2018 року кредитний ліміт було зменшено до 0,00 грн.

На підтвердження обставин приєднання позичальника ОСОБА_1 до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», що викладені на банківському сайті, позивачем до матеріалів позовної заяви долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». (а.с. 16).

Доказів ознайомлення позичальника ОСОБА_1 з тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умовами і правилами надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», з якими вона погодилась при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, позивачем не надано та відповідачем під час судового розгляду справи дані обставини не визнані.

З виписки АТ КБ «ПриватБанк» про рух коштів за договором № б/н, укладеним з ОСОБА_1 , вбачається, що відповідач користувалася наданими банком коштами та частково погашала заборгованість.

У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення грошових коштів, у неї утворилась заборгованість у розмірі у розмірі 38 188,53 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 31 450,15 грн., заборгованості за простроченими відсотками - 6 738,38 грн.

Задовольняючи частково позовні Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, суд першої інстанції посилався на те, що відповідач належним чином не виконав умови договору, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту, проте, позивачем до матеріалів справи не надано підтверджень, того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач, та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за простроченими відсотками не підлягають задоволенню.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів апеляційного суду, виходить з такого.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 626, 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом - стаття 1054 ЦК України.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Правовий аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що розмір і порядок одержання процентів за користування кредитними коштами поділяються на такі, що встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В частині договірних зобов`язань правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - частина першою, другою статті 207 ЦК України.

Із наданих учасниками справи та досліджених судом доказів встановлено, що анкета - заява від 15 серпня 2011 року, виписка про здійснення операцій та розрахунок заборгованості вказують на те, що між учасниками справи виникли договірні кредитні правовідносин, за умовами яких банк видав позичальнику платіжну картку для авторизації із встановленим кредитним лімітом, який в подальшому було збільшено до 32 000,00 грн, а остання отримала грошові кошти на платіжну картку та користувалась ними.

Обставини укладення договору на зазначених умовах, отримання кредиту в та погашення заборгованості не заперечується відповідачем.

Водночас, укладений сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви б/н від 15 серпня 2011 року, у сукупності з іншими доказами не вказує на те, що умови договору містять домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, а тому такий договір не може бути підставою для покладення на позичальника ОСОБА_1 цивільно-правової відповідальності за невиконання позичальником умов кредитного договору в частині сплати процентів за користування кредитними коштами.

Посилання позивача на приєднання позичальника до викладених на банківському сайті Тарифів, Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», якими передбачено розмір та підстави стягнення процентів за користування кредитом є безпідставним, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, сторона, яка розробляє та встановлює умови договору ( у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк») повинна підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, вони доведені до відома споживача послуг та йому зрозумілі, оскільки в силу статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У справі, що переглядається, договірні відносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід дійти висновку, що пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом посилається на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на банківському сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів та позивачем не підтверджено, що саме ці Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розуміла відповідач, ознайомилась і погодилась з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення, зокрема,процентів за користування кредитом, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Отже, правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України (договір приєднання), оскільки при укладенні договору з ОСОБА_1 банк АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування, зокрема, щодо розміру і порядку нарахування процентів за користування кредитом.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставини у своїй сукупності дозволяють погодитись з висновками суду першої інстанції відносно того, що у справі, яка переглядається, заявлена вимога позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті процентів за користування кредитними коштами, то включені позивачем до загальної суми боргу накопичувальним підсумком відсотки у виді «погашені за рахунок кредиту», підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та, задовольняючи вимогу позивача в частині складової заборгованості за тілом кредиту у повному обсязі, не врахував, що у банку відсутні правові підстави нараховувати проценти за користування кредитом за укладеним з позичальником договором, а тому сплачена відповідачем заборгованість за відсотками підлягає зарахуванню саме на тіло кредиту.

Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги відповідача правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не дослідив усіх передбачених нормою права юридичних фактів, наявність яких впливає на остаточний результат справи, та без належної перевірки розрахунку заборгованості помилково в основу висновку щодо розміру заборгованості поклав обчислення, наведені позивачем, тим самим не встановив дійсний обсяг відповідальності відповідача.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це,відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення по суті заявлених вимог АТ КБ «ПриватБанк», які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови не підлягають задоволенню.

Отже, доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Понесені відповідачем та документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 724,00 слід покласти на позивача АТ КБ «ПриватБанк».

Окрім того, в апеляційній скарзі відповідач просила стягнути з позивача на свою користь судові витрати за професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечував проти стягнення зазначених витрат, оскільки відповідачем не додано доказів понесення даних витрат та не надано договір про надання правової допомоги, а тому вважає, що відсутні підстави для задоволення зазначених вимог.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку наявність підстав для часткового задоволення заяви представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 11 березня 2024 року між адвокатським бюро «Калінін і Партери» в особі керуючого Калініна Сергія Костянтиновича та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н/24 про надання професійної правничої (правової) допомоги.

Відповідно до умов зазначеного договору сторони погодили, що предметом даного договору є надання Бюро усіма законними методами та способами правової допомоги Клієнту по справі № 755/1351/21, що перебуває у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. (п. 1.1)

У розділі 3 зазначеного договору сторони погодили, що гонорар є формою винагороди бюро за надання професійної правничої (правової) допомоги Клієнту.

За правничу (правову) допомогу, передбачену в п.п. 1.1. 1.2 Договору Клієнт сплачує Бюро гонорар (винагороду) розмір якого, а також умови та порядок розрахунків, визначаються Сторонами в додатках до цього Договору, з урахуванням Рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару (винагороди), затверджених рішенням засновника Адвокатського бюро «Калінін і Партнери» № 3/2018 від 17.07.2018.

11 березня 2024 року між адвокатським бюро «Калінін і Партери» в особі керуючого Калініна Сергія Костянтиновича та ОСОБА_1 було укладено додаток № 1 до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № б/н/24 від 11 березня 2024 року відповідно до умов якого, за надання професійної правничої (правової) допомоги, передбаченої в п.п. 1.1 Договору Клієнт сплачує Бюро гонорар (винагороду) в розмірі 6 000,00 (шість тисяч) гривень, у строк до набрання судового рішення законної сили, у справі, що визначена предметом Договору.

13 березня 2024 року ОСОБА_3 сплатив на користь адвокатського бюро «Калінін і Партери» 6 000,00 грн. Призначення платежу: договір б/н/24 від 11 березня 2024 року ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву - частина 8 статті 141 ЦПК України.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги - частина 3 статті 137 ЦПК України.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги, та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

За положеннями частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до вимог ч.ч.5,6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналізуючи подані представником відповідача докази щодо понесених відповідачем витрат на правову допомогу, заперечення надані представником позивача, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доведеними, обґрунтованими та співмірними складності справи та об`єму виконаної адвокатом роботи є витрати на правову допомогу, у розмірі 5 000,00 грн., а тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню витрати на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Калініна Сергія Костянтиновича задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 724,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: