ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3896/24 Справа № 201/7655/23 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики (суддя першої інстанції Ткаченко Н.В.),

В С Т А Н О В И В:

29 червня 2023 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики від 18 серпня 2022 року у розмірі 20 000 Євро та 30 000 доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 18.08.2022р. у розмірі 30 000 доларів США та 20 000 євро.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 13 420 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та подав апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та без належного дослідження матеріалів справи.

Мотивує скаргу тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на зміст розписки, з якої не вбачається отримання коштів, як то вимагають відповідні норми цивільного законодавства.

Вказує, що грошові кошти відповідачем за договром не отримувались, про що свідчить фраза «беру» замість «взяв/отримав».

Зазначає, що спірний договір позики не містить підтвердження фактичного отримання відповідачем коштів згідно розписки.

ОСОБА_1 просив рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2024 року сксувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини.

Також зазначила, що боргова розписка складена власноруч та підписана Відповідачем, останнім не оспорюється, що підтверджує її достовірність, факт укладання та передачу грошових коштів.

Розписка містить всі необхідні реквізити для встановлення її правової природи, реальності та, у розумінні усталеної практики Верховного Суду є підтвердженням передання грошей.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, що й було зроблено Відповідачем.

Посилання Відповідача на правила лінгвістики української мови, є лише його особистим припущенням. Належними доказами, як то, наприклад, висновок відповідного експерта (спеціаліста) це не підтверджено.

ОСОБА_3 , просила оскаржуване рішення залишити без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_4 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.08.2022р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого останній отримав в борг грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 30 000 доларів США, 20 000 Євро (а.с. № 11).

Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язався повернути ці кошти в термін до 18.09.2022р. Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернув.

У зв`язку з порушенням відповідачем договірних зобов`язань по поверненню грошових коштів, 29.03.2023р. представник позивача за дорученням позивача направив на дві відомі адреси відповідачу лист-вимогу про повернення коштів (а.с. № 20-23), втім цей лист-вимога залишився без відповіді та задоволення.

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, дату її отримання (18.08.2022р. в сумі 30 000 доларів США та 20 000 євро.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

З системного аналізу норм статті 1046, 1047 ЦК України вбачається, що оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті останнього сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі№ 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Разом з тим, якщо факт передання грошових коштів відрізняється від моменту підписання договору між сторонами, то він може підтверджуватися розпискою або іншими документами, тобто письмовими доказами. При цьому чинне законодавство України не встановлює обов`язковості написання розписки про передачу грошових коштів, якщо між сторонами укладений договір позики в письмовій формі або ними використовуються інші документи на підтвердження факту передання грошових коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.

Таким чином, оскільки під час розгляду справи про стягнення заборгованості за договором позики до предмету доказування входять факти, що свідчать про укладення між сторонами договору позики, його умови, передання та повернення грошових коштів, то наявний в матеріалах справи договір позики (розписка) є належним доказам.

Під час розгляду справи в судом першої інстанції було встановлено, що між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 18 серпня 2022 року було укладено договір позики, шлязом написання розписки відповідачем розписки про отримання у позивача грошових коштів 20000 Євро та 30000 доларів США за умовами якого ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 грошові кошти та зобов`язався їх повернути позивачу у строк до 18 вересня 2022 року (а.с.47).

Встановивши факт існування між сторонами договірних правовідносин, а також факт невиконання позичальником своїх зобов`язань із повернення сум позики, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача сум боргу за за договором позики.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відомостей про визнання недійсними договорів позики від 18 серпня 2022 року матеріали справи не містять.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на той факт, що гроші він не отримував, про що свідчить фраза «беру» замість «взяв/отримав», зводиться до незгоди із оскаржуваним рішенням та власним трактуванням вказаних фраз.

Вирішуючи спір та належним чином, дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд першої інстанції, встановивши факт передання позивачем відповідачу в позику коштів та зобов`язання останнього їх повернути, установив дійсну правову природу правовідносин сторін, що виникли на підставі договору позики.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленої у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, а також із висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що відповідач не довів належним чином та не спростував наявні докази у справі на твердження того, що ним не укладалась розписка та не отримувались кошти.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів перевірила доводи апеляційних скарг на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статями 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 23 травня 2024 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи