КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8994/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шипіки Андрія Васильовича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року (суддя Шаповалова К.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в свої інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визнання договорів недійсними, скасування реєстрації права власності,

встановив:

у жовтні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 29 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та її матір`ю ОСОБА_4 , який посвідчено 29 березня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Бригідою В.О., номер за реєстром 470; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12026685 від 29 березня 2014 року, 17:49:46, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О.; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер: :90:599:0033, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , від 29 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та її матір`ю ОСОБА_4 , який посвідчено 29 березня 2014 року, номер за реєстром 474; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12026795 від 29 березня 2014 року, 18:30:25, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 травня 2015 року у справі № 753/14447/13-ц поділено їх спільне з ОСОБА_1 майно, у порядку компенсації вартості його частки з ОСОБА_1 стягнуто 1 244 867,84грн.

Позивач посилався на те, що 28 травня 2015 року його представник звернувся до ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва із заявою про примусове виконання вказаного рішення суду. 10 червня 2015 року державним виконавцем Єрмаковою О.А. прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 про стягнення з відповідачки

36 527,20грн судових витрат. 12 червня 2015 року державним виконавцем Тертичною В.В. прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 про стягнення 1 244 867,84грн компенсації за частку у спільному майні подружжя. У встановлений державними виконавцями строк вимога про добровільне виконання рішення суду не задоволена. У ОСОБА_1 відсутні кошти та майно, за рахунок яких можна стягнути на його користь 1 244 867,84грн.

Позивач стверджував, що майно було протиправно відчужене ОСОБА_1 на користь інших осіб під час розгляду судового спору та за наявності заборони на це суду, про яку їй було відомо, оскільки на спірний будинок та земельну ділянку був накладений арешт ухвалою суду від 24 жовтня 2013 року, цього ж дня копія ухвали була направлена на виконання до ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва. Незважаючи на це, 29 березня 2014 року відповідачка протиправно уклала оспорювані договори дарування спірного майна на користь її матері - ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, а 26 червня 2015 року ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини.

Позивач вважав, що оскаржувані правочини містять ознаки «фраудаторності», оскільки фактичною метою їх укладення було уникнення ОСОБА_1 виконання зобов`язань по сплаті грошових коштів за рішенням суду, що у свою чергу свідчить про недійсність таких правочинів.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 29 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений 29 березня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Бригідою В.О., номер за реєстром 470; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12026685 від 29 березня 2014 року, 17:49:46, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О.; визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер: :90:599:0033, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 від 29 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який посвідчено 29 березня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Бригідою В.О., номер за реєстром 474; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12026795 від 29 березня 2014 року, 18:30:25, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 12 405грн.

У поданій апеляційній представник ОСОБА_1 - адвокат Шипіка А.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник відповідачки вважає, що ОСОБА_2 є неналежним позивачем у даній справі, оскільки під час розгляду справи № 753/14447/13-ц він використав своє право на поділ майна, яке було набуте у шлюбі, за результатами розгляду справи на його користь було стягнуто грошову компенсацію за належну йому частку у спільному майні. Отже, майно, право власності на яке оспорюється в даній справі, не є таким, на яке може претендувати позивач, відтак з таким позовом міг звернутись лише державний виконавець, однак він цього не зробив, оскільки стягнення грошової компенсації здійснюється із заробітної плати відповідачки та з реалізації інших об`єктів. Більше того, судом першої інстанції взагалі не з`ясовувався стан виконавчого провадження та розмір боргу відповідачки.

Також представник відповідачки вважає, що суд необґрунтовано використав таке поняття як «фраудаторний правочин», оскільки чинне законодавство не містить такого

терміну, в той час як у теорії права під ним розуміється правочин, що вчиняється боржником на шкоду кредитору чи правочин, спрямований на зменшення свого майна з метою його приховання від звернення стягнення. Саме з таких підстав розглядався спір між сторонами у рамках цивільної справи № 753/8985/14-ц, рішенням суду у якій в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Рішення переглядалось судом апеляційної та касаційної інстанції та було залишене без змін.

Враховуючи викладене, представник відповідачки вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано не застосував п. 6 ч. 4 ст. 185 ЦПК України та не повернув заяву позивачу, оскільки аналогічний спір вже перебував у провадженні суду, а також проігнорував посилання на ч. 4 ст. 82 ЦПК України стосовно преюдиційності обставин, які були встановлені під час розгляду справи № 753/8985/14-ц.

Крім цього, представник відповідачки вважає, що суд першої інстанції протиправно не застосував наслідки пропуску позивачем строку позовної давності у даній справі, оскільки постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 7 листопада 2016 року було залишено без змін, тобто позивач знав про спірні договори ще у 2014 році, однак з даним позовом звернувся до суду у жовтні 2022 року, тобто після спливу трирічного строку, встановленого статтею 257 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Третя особа служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, шляхом надсилання судової повістки-повідомлення до електронного кабінету в системі «Електронний суд» (с.с.128 т.3), свого представника у судове засідання не направила, клопотання про відкладення судового засідання не подала, тому колегія суддів відповідно до положень статті 372 ЦПК України провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Шипіки А.В., який апеляційну скаргу підтримав, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Гриньковського С.П., який проти апеляційної скарги заперечував, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 липня 1998 року по 26 жовтня 2012 року.

У 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя (справа № 753/14447/13-ц).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 24 жовтня 2013 року у цивільній справі № 753/14447/13-ц в порядку забезпечення позову накладено арешт, зокрема, на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розташовану за вказаною адресою (с.с.21-22 т.1).

29 березня 2014 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдаровувана) був укладений договір дарування садового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрований в реєстрі за номером 470, відповідно до умов якого дарувальник подарувала, а обдаровувана прийняла в дар садовий будинок, загальною площею 176,40кв.м, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :90:599:0033, за адресою: АДРЕСА_3 (с.с.63 т.1).

Також 29 березня 2014 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдаровувана) був укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений

приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрований в реєстрі за номером 474, відповідно до умов якого дарувальник подарувала, а обдаровувана прийняла в дар земельну ділянку, загальною площею 0,0596 га, кадастровий номер: :90:599:0033, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 12 вересня 2006 року (с.с.64 т.1).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 травня 2015 року у цивільній справі № 753/14447/13-ц в порядку поділу майна подружжя у власність ОСОБА_1 виділено майно загальною вартістю 2 344 688грн, в тому числі будинок в садовому товаристві «Битовик» в Дарницькому районі міста Києва, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за частину майна, набутого за час шлюбу, у розмірі 1 244 867грн (с.с.14-19 т.1).

Постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві Тертичної В.В. від 12 червня 2015 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 по виконанню виконавчого листа № 753/14447/13-ц, виданого 27 травня 2015 року Дарницьким районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за частину майна в сумі 1 244 867,84грн (с.с.48-49 т.1).

19 січня 2015 року ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , померла (с.с.11, 12 т.1).

26 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової О.О. із заявою про прийняття спадщини померлої матері ОСОБА_4 (с.с.204 т.1), на підставі якої нотаріусом заведено спадкову справу № 72/2015 від 26 червня 2015 року щодо майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (с.с.204 т.1).

14 липня 2015року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової О.О. із заявою про відмову від спадщини ОСОБА_4 на користь свого сина, онука спадкодавиці, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (с.с.228 т.1).

Також 14 липня 2015 року ОСОБА_1 , діючи як законний представник малолітнього ОСОБА_3 , звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової О.О. із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_4 (с.с.230 т.1).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 5 липня 2016 року у цивільній справі № 753/8985/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 7 листопада 2016 року та постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки. Підставою позовних вимог позивачем було зазначено, зокрема, вчинення договорів під час дії ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 24 жовтня 2013 року про накладення арешту на будинок та земельну ділянку у забезпечення позову про поділ майна подружжя (с.с.87-108 т.1).

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав, 25 квітня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою О.О. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером: :90:599:0033, цільове призначення: для індивідуального садівництва, площею 0,0596 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та садовий будинок № 33 , розташований на вказаній земельній ділянці (с.с.94-100 т.2).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірні договори були укладені відповідачкою під час розгляду судом спору про поділ майна

подружжя, предметом якого були будинок та земельна ділянка, якими розпорядилася відповідачка на підставі безоплатних договорів, укладених з її матір`ю.

Також суд врахував, що ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 24 жовтня 2013 року у цивільній справі № 753/14447/13-ц на садовий будинок та земельну ділянку був накладений арешт, про що ОСОБА_1 була обізнана, так як приймала участь в судових засіданнях у вказаній справі, подавала заперечення проти заявлених вимог та зустрічний позов.

Крім того суд врахував, що на час звернення з даним позовом відкрито виконавче провадження про стягнення з відповідачки на користь позивача грошових коштів у розмірі 1 244 867,84грн, які відповідачкою не сплачені, а представником відповідача не надано доказів наявності у відповідачки іншого майна, за рахунок якого відповідачка може виконати покладені на неї зобов`язання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні договори були вчинені відповідачкою з метою уникнення звернення стягнення на спірне майно, враховуючи наявний між сторонами спір з приводу такого майна. Суд першої інстанції вважав, що спірні договори містять ознаки фраудаторності, оскільки вони вчинені на безоплатній основі на користь близької особи під час розгляду справи про поділ майна подружжя, при цьому судом не встановлено наявність у відповідачки іншого майна, за рахунок якого можна було б погасити борг перед позивачем.

Крім цього, суд першої інстанції зробив висновок, що відповідачка, відмовившись від спадщини на користь малолітнього сина, в період примусового виконання рішення у справі № 753/14447/13-ц, діяла недобросовісно, з метою ухилення від виконання судового рішення.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки ним з 2014 року, тобто з моменту, коли він дізнався про існування спірних правочинів, вчинялись активні дії щодо захисту його порушеного права та стягнення з відповідачки коштів, присуджених йому рішенням суду при поділі майна подружжя. Зокрема, позивачем було подано позов про визнання таких договорів недійсними, остаточне рішення за яким було ухвалено лише 27 червня 2018 року, при цьому у задоволенні позову було відмовлено у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту своїх прав. Отже, позивач фактично мав строк для нового позову, з урахуванням висновків судів у справі № 753/8985/14-ц, до 27 червня 2021 року, а тому, враховуючи положення п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, та запровадження на території України карантину з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби COVID-19, відсутні підстави вважати, що строк позовної давності у даній справі є пропущеним.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених,

невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_2 є належним позивачем у даному спорі, оскільки звернувся до суду з позовом на захист свого інтересу стягувача у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, боржником у якому є ОСОБА_1 , тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач підставою своїх вимог зазначив статтю 234 ЦК України, посилаючись на те, що укладаючи спірні договори, відповідачка не дотрималася принципу добросовісності, а укладені нею договори направленні на уникнення звернення стягнення на її майно, як боржника за рішенням про поділ майна подружжя.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні

(обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин, є оспорюваним.

Верховний Суд у постанові від 5 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 зазначив, що «договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису».

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 будь-який правочин, вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає того, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові вказала, що «фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий

правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17).

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відноситься: безоплатність договору; моменту укладення договору, контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (постанова Верховного Суду від 10 травня 2023 року № 756/10461/21).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже, й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що позивачем під час розгляду судом даної справи не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження того, що спірні договори є фраудаторними, а відповідачка уклала їх з метою уникнення звернення стягнення на зазначене майно для виконання рішення суду про стягнення з неї грошової компенсації за частину спільного майна сторін.

За обставинами даної справи на час укладення спірних договорів відповідачка не мала не виконаних зобов`язань перед позивачем.

Рішення про стягнення з неї компенсації за частину спільного з позивачем майна було прийнято судом 15 травня 2015 року, тобто більше, ніж через рік після укладення спірних договорів.

При цьому, позивачем не було надано доказів, що на час укладення спірних договорів відповідачка була обізнана про можливість виникнення у неї обов`язку про сплату компенсації позивачу за частину спільного майна у порядку поділу спільного майна подружжя.

Також суд першої інстанції не врахував, що земельна ділянка з кадастровим номером: :90:599:0033 була особистою власністю ОСОБА_1 , так як право власності на неї було набуто на підставі договору дарування, тому вона не була об`єктом поділу, як спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Не містять матеріали справи і доказів того, що спірні договори є фіктивними.

Щодо посилання суду першої інстанції на укладення спірних договорів під час дії ухвали суду від 24 жовтня 2013 року про накладення арешту на це майно у забезпечення позову про поділ майна подружжя, то колегія суддів зазначає, що вказана обставина була предметом судового розгляду у справі № 753/8985/14-ц, у якій позивачу було відмовлено

у задоволенні позовних вимог про визнання спірних договорів недійсними з цих підстав.

Відповідно до положень цивільного процесуального закону суд не має правових підстав для повторної оцінки обставин, які вже були предметом судового розгляду.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у власності відповідачки наявне інше майно, за рахунок якого можливе виконання рішення суду про стягнення грошової компенсації.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що відповідачці на праві власності належить частина квартири АДРЕСА_5 (с.с. 218 т.1) та частина квартири АДРЕСА_6 , а також гаражний бокс № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_7 , відчуження якого було визнано недійсним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року, яким також скасовано проведену 6 березня 2019р. реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Сорокою В.М. реєстрацію права власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 за ОСОБА_5 , номер запису про право власності 30628763, та скасовано рішення реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Сороки В.М. від 11 березня 2019р. про реєстрацію права власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 за ОСОБА_5 , індексний номер 45885768.

Також суд першої інстанції не врахував, що постановою заступника начальника відділу Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Медведєвої О.О. від 1 березня 2018 року у рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №753/14447/13 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 244 867грн 84коп., останньому передано гаражний бокс № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 .

За таких обставин колегія суддів вважає правомірними доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та не перевірив розмір заборгованості відповідачки по виконанню рішення суду про стягнення грошової компенсації.

Погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які регулюють застосування позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Отже, за змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За обставинами даної справи про укладення відповідачкою спірних договорів позивач дізнався у 2014 році, звернувшись до суду з позовом про визнання цих договорів недійсними.

Підстави зупинення та переривання позовної давності визначені у статтях 263, 264 ЦК України.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг

позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

На підставі частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням процесуальних вимог щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Обрання способу захисту порушеного права є суб`єктивним правом кожної особи, на яку покладається тягар відповідальності за неправильно обраний спосіб захисту і за всі наслідки пов`язані з цим.

Таким чином, обрання позивачем неналежного способу захисту свого порушеного права не перериває позовної давності.

Такі висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 по справі № 914/3224/16, від 19.11.2019 по справі № 911/3677/17, від 19.11.2019 по справі № 911/3680/17, від 24.04.2019 по справі № 523/10225/15-ц.

У постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 зазначено, що «тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним.»

Отже, у спорах про визнання правочину недійсним позовна давність починається з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про укладення правочину, який порушує її права та інтереси.

Однак, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Оскільки колегія суддів вважає, що у даній справі позовні вимоги є недоведеними, відсутні правові підстави для застосування позовної давності у даній справі.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або

неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, не оцінив надані докази, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а позовні вимоги задоволенню не підлягають, з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню судовий збір, сплачений останньою за подання апеляційної скарги в розмірі 4 753,52грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шипіки Андрія Васильовича задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в свої інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визнання договорів недійсними, скасування реєстрації права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , який проживає у АДРЕСА_8 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків, яка проживає у АДРЕСА_9 , судові витрати у сумі 4 753грн 52коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук