Справа №489/5547/24
Провадження №2/489/2064/24
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
21 жовтня 2024 м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,
із секретарем судових засідань Ставратій Я.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод», третя особа Перша миколаївська державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з нерухомого майна
Позивачка, через свого представника адвоката Заливчого Я.В., звернулася до суду з позовом, яким просила: скасувати обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , накладеного Першою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 29 вересня 2006, реєстраційний номер обтяження 3809322 на підставі листа Завода «ім.. 61 Комунара» від 12 листопада 1982, що належить на праві власності ОСОБА_2 ; зобов`язати Першу миколаївську державну нотаріальну контору Миколаївської області внести в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про зняття заборони відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 , накладеного Першою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 29 вересня 2006, реєстраційний номер обтяження 3809322 на підставі листа Завода «ім. 61 Комунара» від 12 листопада 1982, що належить на праві власності ОСОБА_2 . Мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_1 є спадкоємицею першої черги за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, зокрема, на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Позивачка була зареєстрована та постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому, вона є такою, що прийняла спадщину в силу ст. 1268 ЦК України. Перед тим, як звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, позивачкою отримано інформаційну довідку з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, в якій містяться відомості щодо накладення арешту на вказане майно. У відповідь на адвокатський запит, нотаріальною конторою надано відповідь, в якій зазначено, що заборони (арешти), які були накладені на підставі заяв, повідомлень, листів будь-яких підприємств, установ, у період до 1998 року перенесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з паперових носіїв (реєстрів заборон). Документи, що стали підставою для внесення записів про обтяження майна відповідачу не передавалися, або вже знищені за спливом терміну зберігання. Реєстрація вищевказаного обтяження перешкоджає позивачці оформити право власності на спадкове майно.
Ухвалою суду від 02.08.2024, позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 22.08.2024, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. На позовних вимогах наполягає. Проти винесення заочного рішення не заперечує.
Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з`явились по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Причини неявки суду не повідомили.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.
Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.
Житловий будинок з господарськими будовами та спорудами АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.03.1979, виданого державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-636.
Позивачка зазначає, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на житловий будинок з господарськими будовами та спорудами АДРЕСА_2 та земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
З свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 лютого 1979 року.
Позивачка в позові зазначає, що вона була зареєстрована та постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому, є такою, що прийняла спадщину в силу ст.. 1268 ЦК України.
На підтвердження зазначеного до матеріалів справи долучено копію Домової книги за адресою: АДРЕСА_2 , з якої вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за вказаною адресою з 07.12.1972.
Вказане також, підтверджується штемпелем в паспорта позивачки ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 .
Норми права та мотиви їх застосування.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
В силу ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 318 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 1 постанови від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства; в пункті 2 постанови зазначено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Нормами ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з частиною 1, 2, 5 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про нотаріат» накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю.
Процедура реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна регламентувалася Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 №31/5, зареєстрованим в Мінюсті України 10.06.1999 № 364/3657 (зі змінами).
Відповідно до п. 2.1 Положення, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою - реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна.
З 01.01.2013, відповідно до ст. 8, ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 6 постанови КМУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. Державний реєстратор - нотаріус є спеціальним суб`єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у випадку, передбаченому вищевказаним Законом.
Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат», нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства або організації про видачу громадянину позики (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотекодержателя; в усіх інших випадках, передбачених законом.
Пунктом 9 статті 34 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси накладають та знімають заборону відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, частки у праві власності на таке майно, а також у випадках, встановлених законодавством, - рухомого майна.
Стаття 74 Закону України «Про нотаріат» встановлює, що нотаріус знімає заборону відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, частки у праві власності на таке майно, зокрема, у зв`язку із рішенням суду.
Згідно з п. 5 глави 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 нотаріус, який наклав заборону, знімає заборону відчуження майна за рішенням суду.
Арешти (заборони), які були накладені на підставі заяв, повідомлень, листів будь-яких підприємств, установ, організацій, банків, ухвал, рішень суду, слідчих органів, рішень виконкомів, тощо у період до 1998 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесені з паперових носіїв (алфавітних книг).
Згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України від 04.06.2009 щодо зняття заборони на відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, нотаріус знімає заборону щодо відчуження нерухомого майна за заявою: установи банку, іншої юридичної особи про погашення позики (кредиту); заставодавця (іпотекодавця) та заставодержателя (іпотекодержателя) про припинення договору застави (іпотеки) або лише заставодавця (іпотекодавця) у разі подання ним безспірних доказів виконання зобов`язання.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження», підставою для реєстрації обтяжень є в тому числі визначений законодавством документ, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Безпосередньо процедура зняття заборони відчуження нерухомого майна регламентована пунктом 5 глави 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, а саме: нотаріус знімає заборону відчуження майна за рішенням суду.
Якщо заборону знімає нотаріус, який її не накладав, він направляє за місцем зберігання справи, що містить відомості про накладання заборони, повідомлення про зняття заборони.
Відповідно до частини четвертої ст. 31-2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація припинення обтяження речових прав у результаті зняття нотаріусом заборони на відчуження нерухомого майна відповідно до Закону України «Про нотаріат» проводиться нотаріусом, яким знято відповідну заборону на відчуження нерухомого майна, одночасно з її зняттям.
Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 21.01.2024, в розділі щодо відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, міститься запис про обтяження, а саме:
- вид обтяження: заборона на нерухоме майно; реєстраційний номер обтяження 3809322; зареєстровано 29.09.2006 о 14:56:41 за № 3809322 реєстратором: Перша миколаївська державна нотаріальна контора; підстава обтяження лист від 12.06.1982, Завод ім.. 61 Комунара; об`єкт обтяження будинок за адресою: АДРЕСА_2 ; власник ОСОБА_3 .
Відповідно до листа Першої миколаївської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 05.07.2024 за вих. № 604/01-16, Перша Миколаївська державна нотаріальна контора була тільки реєстратором (технічним виконавцем) накладеної заборони за номером 3809322 на підставі листа від 12.06.1982. Документи, які стали підставою для внесення записів про обтяження до Державного реєстру речових прав або не передавалися до Першої миколаївської державної нотаріальної контори або вже знищені (згідно номенклатури справ по 2000 рік включно строк зберігання листування по накладенню та зняттю заборон (арештів три роки). Надати копії документів, що стали підставою для реєстрації обтяження на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , неможливо.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що потреба у збереженні заборони на відчуження належного на праві приватної власності житлового будинку, відпала, а на час звернення з позовом до суду за наявності заборони відчуження нерухомого майна, порушуються майнові права позивача, що полягають у неможливості реалізувати свої спадкові права та розпорядитись належним майном, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом скасування заборони на нерухоме майно, з огляду на що суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, доведеними, обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в частині зняття арешту з майна.
З приводу позовних вимог про зобов`язання реєстратора внести відповідний запис до Державного реєстру прав та надати витяг з нього, то суд зазначає наступне.
Відповідно до пунктів 19, 22 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції на час виникнення спірних відносин), державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав. після внесення відомостей до Державного реєстру прав державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення зазначеного Реєстру з урахуванням строку державної реєстрації, за який сплачено адміністративний збір, формує витяг з нього про державну реєстрацію прав, який розміщується на веб-порталі Мін`юсту для доступу до нього заявника з метою перегляду, завантаження і друку. Витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав за бажанням заявника може бути наданий державним реєстратором у паперовій формі з урахуванням строку державної реєстрації, за який сплачено адміністративний збір, шляхом друку за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав на аркушах паперу форматом А4 (210 x 297 міліметрів) без використання спеціальних бланків, з проставленням підпису та печатки державного реєстратора.
Аналіз зазначених положень законодавства вказує на те, що після прийняття рішення щодо необхідності проведення державної реєстрації права державний реєстратор в обов`язковому порядку вносить до Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, після чого за допомогою програмних засобів ведення зазначеного Реєстру з урахуванням строку державної реєстрації, за який сплачено адміністративний збір, формує витяг з нього про державну реєстрацію прав, який розміщується на веб-порталі Мін`юсту для доступу до нього заявника з метою перегляду, завантаження і друку, та за бажанням заявника може бути наданий йому у паперовій формі.
Таким чином, дії реєстратора щодо внесення запису до Державного реєстру прав та надання витягу з нього не є самостійними реєстраційними діями, а є похідними від прийняття рішення про державну реєстрацію відповідного права, а тому не підлягають самостійному вирішенню судом.
У зв`язку з цим, відсутні підстави для зобов`язання відповідача внести записи про державну реєстрацію права власності позивача на спірну квартиру до Державного реєстру прав та надання витягу з нього, що вказує на необхідність відмови в задоволенні позову в цій частині.
Щодо судових витрат.
Оскільки при поданні позовної заяви позивач вимоги про розподіл судового збору не заявляла та таких вимог не заявляла і в судовому засіданні, враховуючи межі судового розгляду і диспозитивність цивільного судочинства, розподіл судового збору суд не здійснює.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 142, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд
позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод», третя особа Перша миколаївська державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з нерухомого майна задовольнити.
Скасувати арешт, накладений: 29.09.2006 о 14:56:41 за № 3809322 реєстратором: Перша миколаївська державна нотаріальна контора; вид обтяження: заборона на нерухоме майно; реєстраційний номер обтяження 3809322; підстава обтяження лист від 12.06.1982, Завод ім.. 61 Комунара; об`єкт обтяження будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; власник ОСОБА_3 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Повний текст судового рішення складено «21» жовтня 2024.
Суддя Н.О. Рум`янцева