Номер провадження: 22-ц/813/5116/24
Справа № 509/3455/19
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Губар Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісного майн подружжя, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Бочарова А.І. 28 лютого 2024 року у смт. Овідіополь Одеської області, -

встановила:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя, в якій, з урахуванням уточнень, просив: визнати житловий будинок, загальною площею 690,1 кв.м, житловою площею 149,3 кв.м., № 1-3 огорожу на земельній ділянці, кадастровий номер :02:008:1267, реєстраційний номер: 37 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 0,175 га за адресою: АДРЕСА_1 , сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини вартості житлового будинку в сумі 12491845 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони під час шлюбу за сумісні кошти почали будувати і побудували спірний житловий будинок, у зв`язку з відсутністю коштів довгий час не могли його ввести в експлуатацію, незважаючи на розірвання шлюбу ОСОБА_1 продовжував користуватися будинком і сплачувати за нього комунальні послуги, в травні 2019 року йому стало відомо, що ОСОБА_2 в тайні від нього у грудні 2014 року ввела будинок в експлуатацію, зареєструвала право власності на нього та намагається його продати. На підставі ст. 60 СК України, будинок є спільною власністю сторін.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що введений в експлуатацію після розірвання шлюбу будинок, який був побудований за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, а отже, підлягає поділу між колишнім подружжям. Вказане не було враховано судом першої інстанції, що призвело до необґрунтованої відмови у задоволенні позовних вимог апелянта.

Сторони про розгляд справи на 08 жовтня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_2

ОСОБА_1 було сповіщено про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Таїровської селищної ради народних депутатів від 25 жовтня 2000 року № 13/15-ХХІІІ ОСОБА_2 було набуто право власності на земельну ділянку, площею 0,175 га за адресою: АДРЕСА_1 про що було видано державний акт серії І-ОД № 046563 від 13 лютого 2001 року.

28 лютого 2003 року сторони у Відділі РАЦС Київського районного управління юстиції м. Одеси зареєстрували шлюб, актовий запис № 138.

07 листопада 2008 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

23 березня 2009 року Приморський районний суд м. Одеси ухвалив заочне рішення у справі №2-4678/09 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому зазначено, що у судовому засіданні позивач позов підтримав, пояснив суду, що з відповідачкою подружніх та сімейних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, сім`я розпалась, майнової суперечки немає.

Розірвання шлюбу між сторонами зареєстроване 07 квітня 2009 року Другим Приморським відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 79.

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом ОСОБА_2 , в якому просив визнати факт того, що з 13 лютого 1990 року по 28 лютого 2003 року він разом із відповідачкою були однією сім`єю, проживали разом та вели спільне господарство, виконували обов`язки батьків з виховання своїх дітей.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси 17 листопада 2021 року у справі № 522/439/20, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

18 грудня 2014 року реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 690,1 кв.м., житловою площею 149,3 кв.м.

На підставі зазначеного свідоцтва 18 грудня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області Марущак Ю.В. була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на зазначений будинок, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 31193885.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинку, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту державної реєстрації права.

На підставі ст. 39 Закону України «Про містобудівну діяльність», п. 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, доказом прийняття об`єкту в експлуатацію є декларація про готовність об`єкта до експлуатації.

До реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва. Верховний Суд у постанові від 21 березня 2019 року у справі № 909/175/18 зазначив, що це правило застосовується лише при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Між тим, відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 910/2939/19 зазначив, що зміст приписів ст. 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

У разі здійснення самочинного будівництва неможливо визнати право власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва.

Верховний Суд у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц наголосив на тому, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Визнання права власності на будівельні матеріали, використані для будівництва цих об`єктів, є неправильно обраним способом захисту.

Таким чином, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям, і судова практика з цього питання є усталеною.

Оскільки позивачем не було надано в розпорядження суду дозвільну документацію та проекту на будівництво будинку у період шлюбу між сторонами, суд дійшов вірного висновку, що до моменту реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірний будинок він вважався об`єктом самочинного будівництва, а отже, будь-яких прав на нього у ОСОБА_1 виникнути не могло.

Крім того, позивачем за допомогою належних доказів не доведено факт завершення будівництва будинку, та взагалі проведення такого будівництва під час шлюбу з відповідачкою. Наявні у матеріалах справи копії видаткових накладних, квитанцій на придбання будівельних матеріалів не є належними доказами, оскільки з наданих документів не можливо зробити висновок про використання цих матеріалів для будівництва саме спірного будинку та тим більше про завершення його будівництва. Судом також правильно врахований той факт, що як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 під час шлюбу придбавали інше нерухоме майно в ж/м «Совіньйон», для будівництва якого могли бути використані відповідні матеріали.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позивачем в обґрунтування вимог про стягнення з відповідачки грошової компенсації в розмірі 1/2 вартості спірного будинку не надано належних доказів неможливості поділу такого об`єкту в натурі. Не містить таких доказів і апеляційна скарга ОСОБА_1 .

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказами, згідно вимог ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Обов`язок доказування і подання доказів ст. 81 ЦПК України покладено на кожну із сторін, яка повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів доходить до висновку, що при судовому розгляді справи ОСОБА_1 не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами той факт, що спірний будинок був побудований сторонами за час шлюбу, у зв`язку із чим погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позову на підставі недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Щодо доводів ОСОБА_2 про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з цим позовом, то колегія суддів зазначає, що, виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку із відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що введений в експлуатацію після розірвання шлюбу будинок був побудований за час шлюбу, на підтвердження чого позивач посилається на технічний паспорт, у якому зазначений рік побудови будинку- 2008-й, та квитанції про сплату комунальних послуг, які оплачувалися ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що до позовної заяви ОСОБА_1 надано не технічний паспорт, а характеристику будинку без зазначення, якого саме будинку вона стосується. При цьому при порівнянні технічного паспорту, виданого ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.100), та характеристики невідомого будинку, наданого апелянтом (т.1 а.с.6), вбачається суттєва різниця у площі забудов та об`єму забудов, що свідчить про те, що надана ОСОБА_1 характеристика будинку не відноситься до спірного об`єкту нерухомості, а отже, жодних доказів, що спірний будинок був побудований у 2008 році, позивачем не надано.

Щодо квитанції про сплату комунальних послуг, то колегія суддів приймає до уваги, що вони оплачувалися не ОСОБА_1 , а, починаючи з 2005 року та по 2019 рік - виключно ОСОБА_2 .

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 лютого 2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 28 жовтня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе