Справа № 541/3096/23
Номер провадження 2/541/77/2024
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 лютого 2024 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Шатілової Л.Г.,

за участі секретаря судового засідання Гуриної В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню треті особи: Приватний нотаріус Івано-Франківського нотаріального округу Личук Тарас Володимирович, Приватний виконавець Виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимир Леонідович,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати таким, що не пiдлягає виконанню виконавчий напис №2108 вчинений 30.06.2020 року приватним нотаріусом Личуком Тарасом Володимировичем про стягнення з неї на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» заборгованості у розмірі 12181,99 грн.

В позові посилається на те, що через мобільний додаток «ДІЯ» вона дізналась про існування виконавчого провадження № 62622770, відкритого 21.07.2020 року на той час приватним виконавцем Виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимиром Леонідовичем, на підставі виконавчого напису № 2108 виданого 30.06.2020 року нотаріусом Личуком Тарасом Володимировичем про стягнення з неї, ОСОБА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» заборгованість у розмірі 12181,99 грн.

Вважала, що виконавчий напис має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, оскільки вчинений з порушенням закону, а саме: нотаріус при вчиненні виконавчого напису не дотримався вимог ст. ст. 87. 88 ЗУ «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки виконавчий напис вчинено на підставі договору, який не може вважатися доказом безспірної заборгованості боржника перед стягувачам. Крім того, ні стягувачем, ні нотаріусом не надано доказів державному виконавцю вручення їй досудових або інших вимог про сплату боргу та його обґрунтованого розрахунку. У матеріалах справи відсутнє поштове повідомлення про вручення їй документів із її підписом про отримання вказаних документів. До розрахунку заборгованості не додані первинні фінансові документи, із якими вона ознайомилася, які підтверджують вірність розрахунку.

Ухвалою суду від 21 вересня 2023 року провадження у справі відкрито та справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

03.10.2023 засобами поштового зв`язку, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування зазначив, що 21.06.2019 між ОСОБА_1 та ТОВ «БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС» укладений Кредитний договір №МФ-892.

22.08.2018 між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» було укладено договір факторингу шляхом купівлі прав грошової вимоги відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором

Однак, у зв`язку з тим, що всі зобов`язання за кредитним договором не виконувались позивачем, що призвело до виникнення простроченої заборгованості кредитним договором, у зв`язку із чим, ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» звернулось до приватного нотаріуса та останнім 30.06.2020 вчинено виконавчий напис, яким стягнуто заборгованість з ОСОБА_1 внаслідок невиконання умов кредитного договору та для одержання виконавчого напису, були подані всі необхідні документи, які підтверджують наявність заборгованості.

До того ж, жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наявності будь-яких заперечень з боку позивача не надходило. Позивач не пред`являла жодних претензій чи заперечень після дати переуступлення кредитного договору та контррозрахунку, а також, не надала підтверджень належного виконання нею своїх зобов`язань, про які вона знала, оскільки особисто укладала кредитний договір та закріплювала його своїм підписом.

При цьому, наголосив, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністри України № 1172 від 29.06.1999, а тому, при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку.

За таких обставин, вважає, що за змістом п.2 вказаного Переліку, а також Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 та ст.ст. 87 та 88 ЗУ «Про нотаріат» заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів та підтверджують безспірність заборгованості. При цьому, дії нотаріуса при вчиненні виконавчого напису мають бути спрямовані на перевірку безспірності заборгованості.

За таких обставин, нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком та нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише, перевіряє наявність необхідних документів.

Також, вказав, що зазначений виконавчий документ не перебуває на примусовому виконанні.

Таким чином, на підставі вищезазначеного, відповідач вважає, що при вчинені виконавчого напису приватним нотаріусом були дотримані вимоги ЦК України, ЗУ «Про нотаріат», Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчий написів, затвердженого Постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172, а тому, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Сидоренко Ю.В. надав пояснення в яких зазначив, що ОСОБА_1 про наявність виконавчого напису дізналася у 2023 році, колі їй було заблоковано банківський картковий рахунок. До того, вона ніяких повідомлень про відкриття виконавчого провадження не отримувала і доказів зворотнього до матеріалів справи не надано. Відповідач лише зазначив, що з дня вчинення виконавчого напису пройшло три роки, але не заявив про застосування позовної давності. Вважав, що у позовній заяві наведені достатні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, який він підтримав та просив його задовольнити. Судовий розгляд просив провести без його участі та участі його довірителя.

Представник відповідача -Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції»" в судове засідання не з`явився, подав відзив на позовну заяву у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та розглянути позовну заяву без їх представника.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заяви про поважність пропуску судового засідання, відзиву, заперечень на позовну заяву не надали.

В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі ст. 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Судом встановлено, що 30 червня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В. на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК» ПРИВАТНЦІ ІНВЕСТИЦІЇ» вчинено виконавчий напис № 2108 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 12181,99 гривень за період з 22 серпня 2019 року по 05 червня 2020 року. 21.07.2020 року приватним виконавцем Виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимиром Леонідовичем відкрито виконавче провадження ВП №62622770 по виконанню вказаного виконавчого напису №2108 від 30.06.2020.

Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, згідно яких нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права, тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості у позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису, однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15,16,18 ЦК України, ст. ст.50,87,88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного, тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених для нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання.

Згідно правової позиції, висловленої у постанові КЦС ВС від 23 січня 2018 року у справі №310/9293/15-ц, правового висновку в постанові ВСУ від 05.07.2017 р. №6-887/цс 17 у разі встановлення судом фактичних обставин, що спростовують безспірність заборгованості, порушення вимог закону про порядок видачі виконавчого напису, підлягає захисту право боржника, що дає підстави задовольнити вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Разом з тим, відповідачем на заперечення доводів позивача не надано, та з матеріалів справи не вбачається, що при зверненні із заявою про вчинення виконавчого напису приватному нотаріусу ним було надано виписку з рахунка боржника, з якої можливо було б встановити та перевірити факт перерахування кредитних коштів на відповідний рахунок, рух коштів по рахунку та користування ними, нарахування заборгованості, здійснення позичальником платежів на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам та комісії та відповідний залишок заборгованості за кредитом, що є обов`язковою умовою для одержання виконавчого напису за кредитним договором, саме після обов`язкової перевірки яких нотаріус міг зробити висновок про безспірність боргу у боржника.

Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що нотаріус при вчиненні спірного напису переконався належним чином у наявності підстав для звернення до нього відповідачем та безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом.

Вищезазначені обставини свідчать про те, що вимоги не є безспірними, а тому суд дійшов висновку про те, що у приватного нотаріуса не було правових підстав для вчинення оскаржуваного позивачем виконавчого напису.

Також, відповідно до п. п. 1 та 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», а також Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 622, якою Перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин» та включені кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Водночас, Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в тому числі, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року залишено без змін.

Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса, стосувався лише нотаріально посвідчених договорів.

Матеріали справи не містять доказів того, що кредитний договір на підставі якого був вчинений виконавчий напис №2108 від 30.06.2020 був нотаріально посвідчений, отже, наданий приватному нотаріусу кредитний договір не є тим документом, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Таким чином, нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис про стягнення заборгованості за таким кредитним договором.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Як передбачено ст. ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, встановлені судом обставини свідчать про те, що нотаріусом порушено процедуру вчинення виконавчого напису. Оспорюваний виконавчий напис вчинено за договором, за яким стягнення заборгованості не може провадитись у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса за вимогами, що не є безспірними, а відтак вимоги позову про визнання його таким, що не підлягає виконанню, є обґрунтованими та доведеними.

Щодо заявленого у змісті відзиву на позов клопотання представника відповідача про застосування позовної давності, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, на думку представника відповідача, оскільки минуло три роки з моменту вчинення виконавчого напису (30.06.2020), три роки з моменту відкриття виконавчого провадження (21.07.2020), адреса боржника не змінювалась. Протягом трьох років позивач не вчиняв будь-яких дій. Позивач звернувся до суду із позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню 06.09.2023, тобто поза межами строку позовної давності.

Суд відхиляє твердження представника відповідача, оскільки сам факт перебування на виконанні Виконавчого напису № 2108 від 30.06.2020 в межах ВП 62622770 з 21.07.2020, не може безумовно підтверджувати, що позивачу було відомо про Виконавчий напис раніше. Матеріалами справи зворотного не підтверджено, відповідач доказів стосовно своїх припущень з цього приводу суду не надав.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовну давність не може бути застосовано.

Таким чином, оцінюючи наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що за встановлених обставин, оспорюваний Виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, а тому позовні вимоги слід задовольнити.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.15, 16, 18, 256, 257, 261 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону «Пронотаріат»,ст.4,5, 12,13, 76, 77, 79, 80, 81,83,141,263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати таким, що не пiдлягає виконанню виконавчий напис №2108 вчинений 30.06.2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Личуком Тарасом Володимировичем про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» заборгованості в розмірі 12181 гривень 99 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Сидоренко Юрій Володимирович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2761 від 23 квітня 2019 року видане Радою адвокатів Полтавської області на підставі рішення № 7 від 23 квітня 2019 року, адреса, 37600 АДРЕСА_2 .

Відповідач: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК «ПРИВАТНІ ІНВЕСТИЦІЇ», юридична адреса 04112 м.Київ, вул. Жамбила Жабаєва,7, .

Третя особа: Приватний нотаріус Івано-Франківського нотаріального округу Личук Тарас Володимирович, адреса: 76014 Івано-Франківська область, м.Івано-Франківськ, вул. Коновальця Євгена, 433 кім.28-2.

Третя особа: приватний виконавець Виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимир Леонідович, адреса: 39600 Полтавська область, м.Кременчук, вул. Троїцька, 89-А.

Суддя: Л. Г. Шатілова