справа № 295/8566/22
головуючий у суді І інстанції Шереметьєва Л.А.
провадження № 22-ц/824/3126/2024
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила:

розірвати договір на виготовлення меблів від 26 січня 2022 року № 21, укладений між нею та відповідачем;

стягнути з відповідача на її користь 120 000 грн сплаченого авансу, 11 916 грн 31 коп. інфляційних втрат, 1 499 грн 18 коп. річних та 547 200 грн пені.

Позов обґрунтовано тим, що 26 січня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір № 21 на виготовлення меблів.

Відповідно до пункту 2 договору фактична дата готовності виробу до доставки 30 березня 2022 року.

Згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору оплата здійснюється замовником в розмірі 70 % від загальної вартості товару у момент підписання договору шляхом їх внесення виконавцю.

Загальна вартість договору становить 176 000 грн.

Сума передплати становить 120000 грн, а 56 000 грн позивач мала сплатити у день доставки виробу.

Позивач свої зобов`язання з договором виконала, здійснила передплату у повному розмірі у сумі 120 000 грн на надані відповідачем реквізити.

Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, меблі не виготовив та позивачу не передав.

25 липня 2022 року ОСОБА_2 направила відповідачу письмову вимогу про виконання умов договору або повернення сплачених коштів, однак відповіді не отримала.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 120 000 грн за умовами договору, 120 000 грн пені, 11 916 грн 31 коп. інфляційних втрат та 1 499 грн 18 коп. річних.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 2 520 грн 59 коп. судового збору на користь держави.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умови договору позивачем виконані, відповідач безпідставно відмовився від його виконання, а тому вважає вимоги позивачки в частині стягнення сплачених нею коштів у розмірі 120 000 грн обґрунтованими. Також судом першої інстанції зменшено розмір пені до 120 000 грн, оскільки розмір пені значно перевищував розмір збитків.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції порушив принцип змагальності сторін, оскільки розглянув справу у порядку спрощеного провадження виключно на підставі доводів позивача, оскільки відповідачем не було отримано ухвали про відкриття провадження та позовна заява, а тому він був позбавлений можливості надати свої заперечення щодо розрахунку заборгованості та відзив на позовну заяву. Підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, що міститься в матеріалах, є підписом працівника поштового зв`язку. ОСОБА_1 не міг отримати листа, оскільки у цей період перебував за кордоном, на підтвердження чого долучає паспорт з відміткою про перетин кордону.

Про існування оскаржуваного рішення відповідач дізнався у вересні 2023 року, коли з`ясував причину блокування банківської карти.

Відповідач вказує, що позивач при звернені до суду приховала інформацію про те, що на її усну вимогу 20 липня 2022 року на її особистий картковий рахунок № НОМЕР_1 відповідачем було повернуто частину отриманого від неї 27 січня 2022 року авансу у розмірі 28 000 грн із зазначенням в призначенні платежу: «Повернення авансу за меблі, платник ОСОБА_1 ».

Також вказує, що позивач приховала і те, що ОСОБА_1 31 серпня 2022 року повністю повернув їй кошти, отримані 27 січня 2022 року на виготовлення меблів, шляхом переказу коштів на картковий рахунок позивача двома платежами на суму 29 000 грн від 31 серпня 2022 року о 12:12: 58 год. та на суму 28 000 грн від 31 серпня 2022 року о 12:15:48 год. з призначенням платежу «Повернення авансу за меблі, платник ОСОБА_1 ».

Зазначає, що ним у на адресу ОСОБА_2 була надіслана відповідь на вимогу з копіями квитанцій про повернення їй отриманого авансу та долучені докази витрачених, для виготовлення її замовлення, коштів щодо придбання матеріалів (ДСП, ПВХ, карго-кріплень, сушки і т.д, що відображені у видаткових накладних та є додатками до відповіді на вимогу), згідно з умов укладеного між нами 26 січня 2022 року договору на виготовлення меблів № 21.

У період з 15 червня 2022 року по 21 червня 2022 року колегами позивача: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на виконання умов основного договору було доставлено до позивача додому та встановлено виготовлений корпус кухні разом з необхідною фурнітурою. Тому від суми отриманого 27 січня 2022 року авансу було вирахувано кошти у розмірі 35 128 грн 95 коп., як відшкодування, вартості придбаних станом на 21 червня 2022 року матеріалів.

Враховуючи викладені обставини апелянт був впевнений, що всі питання з позивачем вирішені, відповідно до умов укладеного договору та остання не має претензій.

Відповідач вказує, що умови договору на виготовлення меблів № 21 від 26 січня 2022 року, а саме: абзац 3 розділу 2, не містять кінцевої дати виготовлення та доставки виробу, такої як 30 березня 2022 року (копія договору додається), що свідчить про те, що чітких термінів виконання взятих на себе зобов`язань по виготовленню меблів вказаним договором не передбачалось, недотримання та порушення яких, в свою чергу, могли б мати такі негативні наслідки як застосування неустойки.

Наголошує, що з 24 лютого 2022 року на всій території введено воєнний стан, у зв`язку з цим фактично до 01 травня 2022 року була зупинена робота бізнесу і взагалі будь-яку діяльність, і саме ці обставини стали непереборною силою, що вплинули на виконання договору, а тому відсутні підстави для застосування штрафних санкцій.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просила залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що станом на час подання позову ОСОБА_2 не було відомо про здійснені відповідачем 31 серпня 2022 року платежі. Указані платежі надійшли від імені іншої особи без призначення платежу, а тому відсутні підстави вважати їх поверненням авансу, оскільки особа, яка їх зробила могла у будь-який час вимагати їх повернення як безпідставно отриманих.

Позивач вважає безпідставними посилання відповідача на те, що ним закуповувались якісь матеріали для виготовлення меблів на виконання укладеного між ними договору.

Вказує, що вона не знайома з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та ці особи ніколи не доставляли їй меблі від ОСОБА_1 , зокрема і виготовлений корпус кухні разом з необхідною фурнітурою.

Зазначає, що підтвердженням цьому є умови договору, згідно з яким зобов`язання виконавця за цим договором вважаються виконаними після підписання замовником акту приймання-передачі виробу, проте такий акт апелянтом не надано.

Вказує, що відповідачем не надано сертифікату про наявність форс-мажорних обставин саме в частині виконання зобов`язань за вказаним договором та не доведено причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24 лютого 2022 року в Україні воєнного стану та неможливістю виконання зобов`язань у встановлені договором строки.

Апелянт не подав доказів того, що він повністю зупинив роботу у зв`язку з воєнним станом, а крім того у місті Житомир ніколи не вилися бойові дії, місто Житомир ніколи не було в переліку населених пунктів, де ведеться бойові дії.

Одночасно позивачем заявлено клопотання про поновлення строку для подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , з посиланням на те, що лист суду з апеляційною скаргою отримав консьєрж в її будинку, вона тривалий час хворіла, що підтверджується медичними документами, тому лист отримати змогла лише 18 квітня 2024 року та ознайомившись із його змістом підготувала відзив.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (частина 2 статті 127 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Аналіз змісту заяви свідчить, що строк, про поновлення якого просить представник позивача, був встановлений апеляційним судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, тому не може бути поновлений.

У той же час колегія суддів вбачає, що строк для подання відзиву на апеляційну скаргу пропущений з поважних причин, а тому, з метою встановлення усіх обставин справи та сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд продовжує такий строк.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Степанчук О.М. у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідачем рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог, а позивачем указане рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про розірвання договору не оскаржується, тому апеляційний суд, розглядаючи справу у межах доводів апеляційної скарги відповідача, надає оцінку правильності тільки в частині наявності підстав для стягнення авансу, інфляційних втрат, відсотків та пені.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву,перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Відповідно до пункту 4 частини 1, частини 2, 3 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована зокрема тим, що суд першої інстанції, порушив норми процесуального права, оскільки відповідач не отримав копію ухвали про відкриття провадження та позовної заяви, а тому він був позбавлений можливості надати свої заперечення щодо розрахунку заборгованості та відзив на позовну заяву.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, визначено відповідачу 15-денний строк з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження на подання відзиву (а.с. 44).

З матеріалів справи вбачається, що копія ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви з додатками направлялася судом першої інстанції відповідачу засобами поштового зв`язку.

З наявного у матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (штрих код 03 4) вбачається, що відмітка про отримання проставлена біля варіанту «особисто» та зазначено дату «13/01», однак на такому повідомленні наявний підпис лише працівника поштового зв`язку у відповідній графі, а підпис отримувача відсутній (а.с. 48).

Крім того, відповідачем до апеляційної скарги додано копію його паспорту із відмітками, з яких вбачається, що з 10 січня по 19 січня 2023 року він перебував поза межами території України (а.с. 63).

Враховуючи викладене, в матеріалах справи відсутні докази належного сповіщення ОСОБА_1 про розгляд справи судом та його право на подання відзиву на позов, тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та незабезпечення ОСОБА_1 права на подання відзиву та доказів.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині підлягає скасуванню на підставі пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України із прийняттям нового судового рішення з дослідженням доводів відповідача та долучених ним до апеляційної скарги доказів.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26 січня 2022 року між ФОП ОСОБА_1 (виконавець) та ОСОБА_2 (замовник) укладений договір на виготовлення меблів № 21 (а.с. 7-12).

Відповідно до пункту 3.1 договору 70 % від загальної вартості договору замовник сплачує авансом у момент підписання цього договору шляхом внесення грошових коштів виконавцю.

Пунктом 3.2 договору визначено, що загальна вартість договору становить 176 000 грн.

Сума передплати становить 120 000 грн, яку замовник сплачує одночасно з укладенням договору, а 30% вартості у розмірі 56 000 грн замовник сплачує у день доставки виробу та, в будь-якому випадку, до початку його монтажу шляхом передачі коштів представнику виконавця або безпосередньо виконавцю (пункт 3.3 договору).

27 січня 2022 року ОСОБА_2 сплачено на рахунок, зазначений ОСОБА_1 під час листування у застосунку «Вайбер», 120 000 грн, що підтверджується квитанціями АТ «ПУМБ» (а.с. 13-19).

25 липня 2022 року ОСОБА_2 направила засобами поштового зв`язку на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу, у якій, посилаючись на те, що авансовий платіж нею сплачений, а станом на 14 липня 2022 року робота не виконана, просила сплатити неустойку, повернути повну суму передоплати у розмірі 120 000 грн протягом 30 календарних днів з моменту отримання цієї претензії або виконати роботи (а.с. 21).

Допитаний апеляційним судом у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що він не є найманий працівником ОСОБА_1 , однак останній попросив його встановити кухонні меблі для ОСОБА_2 . У середині червня 2022 року ОСОБА_3 разом зі своїм сином встановлював меблі. Вони встановили корпуси та нижні фасади з фурнітурою. Стільницю не встановили, бо її не було, з невідомих йому причин. Верхні фасади встановити не вдалося, про що він повідомив ОСОБА_1 , який у свою чергу зазначив, що встановить верхні фасади сам. У цілому ОСОБА_3 разом із сином встановлював меблі для ОСОБА_2 протягом 5 днів. Фото того, що не вдалося встановити ОСОБА_3 не робив. Син ОСОБА_3 розповідав, що він разом із ОСОБА_1 до встановлював верхні фасади.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором підряду.

Правовідносини, які виникають з договору підряду, регулюються статтями 837-864 ЦК України.

Частинами 1, 2 статті 837 ЦК України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту (стаття 846 ЦК України).

У примірнику договору на виготовлення меблів від 26 січня 2022 року № 21 ОСОБА_2 , який додано до позовної заяви, у розділі 2 зазначено фактичну дату готовності виробу (на складі виконавця) до доставки: 30 березня 2022 року (а.с. 7).

У примірнику договору на виготовлення меблів від 26 січня 2022 року № 21 ОСОБА_1 , який додано до його апеляційної скарги, у розділі 2 не зазначено фактичну дату готовності виробу (на складі виконавця) до доставки (а.с. 77).

Розділом 2 договору визначено, що по завершенню установки кухні замовник (або його довірена особа) зобов`язаний перевірити виріб за якістю, комплектацією і кількістю та підписати акт приймання-передачі виробу.

Акт приймання-передачі виробу матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що меблі не були виготовлені та встановлені у строк до 30 березня 2022 року.

У зв`язку з цим позивач 25 липня 2022 року направила відповідачу письмову вимогу повернути повну суму передоплати у розмірі 120 000 грн або виконати роботи протягом 30 календарних днів з моменту отримання цієї претензії.

Відповідно до частини 3 статті 849 ЦК України якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника.

Таким чином позивач вимагала від відповідача виконання зобов`язання у натурі та такими своїми діями перенесла для підрядника строк виконання зобов`язань за договором на 30 днів з моменту отримання відповідачем такої вимоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 підтверджує отримання вимоги від ОСОБА_2 , однак не зазначив дату отримання (а.с. 59).

Матеріали справи не містять доказів дати отримання ОСОБА_1 цієї вимоги, тому з урахуванням дати відправлення вимоги (25 липня 2022 року), приблизного строку поштового обігу (30 днів) та строку виконання зобов`язань, визначеного позивачем у вимозі (30 днів), останнім днем строку для виготовлення та встановлення меблів або для повернення грошових коштів був 23 вересня 2024 року.

У межах цього строку - 31 серпня 2022 року ОСОБА_1 здійснив три грошових перекази на рахунок ОСОБА_2 : 20 липня 2022 року у розмірі 28 000 грн, 31 серпня 2022 року у розмірі 29 000 грн та 31 серпня 2022 року у розмірі 28 000 грн, а всього 85 000 грн (а.с. 64-68).

Призначенням указаних платежів у платіжних інструкціях зазначено «переказ власних коштів. Повернення авансу за меблі, платник ОСОБА_1 ».

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтверджує отримання указаних платежів, однак вказує, що ці платежі надійшли їй імені іншої особи без призначення платежу, а тому відсутні підстави вважати їх поверненням авансу, оскільки особа, яка їх зробила могла у будь-який час вимагати їх повернення як безпідставно отриманих.

Надходження на рахунок ОСОБА_2 указаних платежів підтверджується також випискою по рахунку за період з 20 липня 2022 року по 01 вересня 2022 року, а тому, враховуючи призначення указаних платежів, апеляційний суд не вбачає підстав відхилення цих матеріалів як доказів повернення відповідачем позивачу частини авансового платежу у розмірі 85 000 грн.

Позивач у свою чергу прийняла указані грошові кошти, однак звернулася до суду з позовом, заявивши до стягнення повну суму авансу (120 000 грн) та у подальшому позовні вимоги не уточнювала.

Якщо позивач вважала, що указані грошові кошти, які надійшли їй від іншої особи (платник - ОСОБА_5 ) безпідставно, то вона мала їх повернути, однак доказів повернення грошових коштів позивач, яка заперечувала, що такі надійшли від ОСОБА_1 , не надала.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що з 15 червня 2022 року по 21 червня 2022 року його колегами: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на виконання умов основного договору доставлено до позивача додому та встановлено виготовлений корпус кухні разом з необхідною фурнітурою. Тому від суми отриманого 27 січня 2022 року авансу було вирахувано кошти у розмірі 35 128 грн 95 коп., як відшкодування, вартості придбаних станом на 21 червня 2022 року матеріалів.

Частиною 4 статті 849 ЦК України визначено, що замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач відмовилася від договору підряду.

Відповідач, отримавши від позивача вимогу, у якій вона запропонувала два варіанта: повернути кошти або виконати роботу, повернув їй частину авансового платежу.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 додано його письмову відповідь на вимогу ОСОБА_2 , у якій він зазначив, що встановити виріб до 30 березня 2022 року було неможливим з незалежних від нього причин через введення воєнного стану. Вказав, що на вимогу позивача ним перераховано їй 56 871 грн 05 коп., а 35 128 грн 95 коп. витрачено ним на придбання матеріалів та фурнітури, які протягом 15-21 червня 2022 року встановлено у будинку ОСОБА_2 , що підтверджується відео доказами.

Указана відповідь не містить дати, а також до неї не додано доказів її направлення позивачу.

На підтвердження понесення витрат на придбання матеріалів та фурнітури на виконання договору, укладеного з позивачем, ОСОБА_1 надано видаткові накладні на придбання товарів.

Пунктом 1 договору на виготовлення меблів вид виробу, кількість, комплектність, комплектація, матеріал узгоджуються сторонами в специфікації і ескізі, які є невід`ємною частиною цього договору.

Однак, відповідачем не доведено і не обґрунтовано з прив`язкою до специфікації і ескізу, що товари, зазначені у видаткових накладних, наданих відповідачем, придбані ним саме на виконання умов договору, укладеного з ОСОБА_2 .

Також ОСОБА_1 не надано доказів часткової установки меблів ОСОБА_2 , у тому числі відео доказів, про які ним зазначено у письмовій відповіді на вимогу ОСОБА_2 .

Самими лише поясненнями свідка ОСОБА_3 не може бути підтверджено понесення ОСОБА_1 витрат у заявленому ним розмірі.

На підставі викладеного, враховуючи, що ОСОБА_2 сплачено на користь ОСОБА_1 передплату у розмірі 120 000 грн, ОСОБА_1 надано належні та достатні докази повернення ОСОБА_2 частини авансу у розмірі 85 000 грн, однак не доведено понесення ним витрат за цим договором на придбання матеріалів на суму 35 128 грн 95 коп., апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 35 000 грн (120 000 грн - 85 000 грн = 35 000 грн).

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат, річних та пені задоволенню не підлягають, оскільки такі розраховані позивачем за період з березня по серпень 2022 року, а строк виконання зобов`язань за договором відповідно до змісту письмової вимоги позивача від 25 липня 2022 року був продовжений на 30 днів з моменту отримання відповідачем такої вимоги.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини 1 та пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У пункті 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи, що позов задоволено частково (враховуючи розмір задоволених позовних вимог 5,14 %), а тому з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 349 грн 83 коп. (5,14 % х 6 806 грн. 15 коп. : 100% = 349 грн 83 коп.).

Також відповідачу необхідно компенсувати за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено - у розмірі 3 586 грн 55 коп. (82,37 % х 3 780 грн 89 коп. : 100% = 3 586 грн 55 коп.).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи викладене, відповідачу необхідно компенсувати різницю судових витрат у розмірі 3 236 грн 72 коп.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року в частині стягнення коштів скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 35 000 грн за умовами договору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 236 грн 72 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 24 вересня 2024 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська