З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа №348/1378/24
29 жовтня 2024 року м.Надвірна
Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого судді Солодовнікова Р.С.,
при секретарі судового засідання Нагорняк Г.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування,
за відсутності сторін,
Короткий зміст позовних вимог:
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.
В обґрунтування позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 , яка постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на підставі рішення Тисменичанською сільською радою народних депутатів 18 березня 1999 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 284, виданий після смерті спадкодавці - 12 травня 1999року .
На час відкриття спадщини заявниця ОСОБА_1 , постійно проживала з матір`ю ОСОБА_2 , тому, відповідно до ст. ч.3 ст. 1286 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину.
16 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Бородовської Н.О., з метою видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_2 .
19 лютого 2024 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу видано постанову №6/02-31 від 19.02.2024 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії в якій зазначено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельні ділянки неможливо з огляду на те, що Державний акт на право приватної власності на землю, який виданий на підставі цього рішення та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 284, виданий після смерті спадкодавці 12 травня 1999року .
Заявниця ОСОБА_1 , постійно проживала і проживає в АДРЕСА_1 .
Стислий виклад позицій сторін:
Представник відповідача Івано-Франківської міської ради в судове засідання не з`явився, невідомих суду причин, про час і місце слухання справи повідомлені вчасно та належним чином. Відзиву на заяву не поступало.
Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Процесуальні дії у справі:
Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 12.06.2024 відкрито позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 27.08.2024 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
Відповідно до положень ст.ст. 280,281 ЦПК, суд ухвалою постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Фактичні обставини, встановлені судом:
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , в с. Тисменичани Надвірнянського району Івано-Франківської області. ЇЇ батьками є ОСОБА_2 - мати, ОСОБА_3 - батько, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 65-66).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, про що 05.09.2003 року виконкомом Тисменичанської сільської ради зроблено актовий запис № 38 (а.с. 63).
З довідки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.10.2023 року за № 300/128/-14/13в встановлено, що ОСОБА_2 була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . На час смерті ОСОБА_2 в будинку також була зареєстрована та постійно проживає ОСОБА_1 (а.с. 62).
Державний акт на право приватної власності на землю, який виданий на підставі рішення Тисменичанською сільською радою народних депутатів від 18 березня 1999 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 284, виданий також після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 32).
16 лютого 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Бородовської Н.О., для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_2 .
19 лютого 2024 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу видано постанову №6/02-31 від 19.02.2024 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії в якій зазначено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельні ділянки неможливо з огляду на те, що рішення про передачу чотирьох земельних ділянок, прийнято Тисменичанською сільською радою народних депутатів після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).
На вимогу суду приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Бородовською Н.О., надано копію спадкової справи № 28/2023 року яка заведена після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 59-80).
Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права:
Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.
Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
У відповідності до ст.529 Цивільного кодексу Української РСР в редакції від 18 липня 1963 року зі змінами при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частинах, діти (в тому числі усиновлені), дружина, батьки (усиновителі) померлого.
Відповідно до ст.548 цього Кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Згідно п.1 ч.1 ст.549 цього Кодексу дією, що свідчить про прийняття спадщини є той факт, якщо спадкоємець фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, а відповідно до ч.2 цієї статті зазначені дії повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК Української РСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця.
Позивачка ОСОБА_4 на день смерті її матері ОСОБА_2 проживала і була зареєстрована АДРЕСА_1 , яка вступила в оперативне управління спадковим майном після смерті матері ОСОБА_2 ..
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Згідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
В силу ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
У відповідності до ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Згідно ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Статті 1216, 1297 ЦК України передбачають право та обов`язок спадкоємців, чию спадщину складає нерухоме майно, оформити документи про спадщину.
Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від ЗО травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Згідно зі статтею 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки па підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Згідно зі статтею 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Однак, видача державного акту після смерті спадкодавця не спростовує факту наявності у нього права власності на ці земельні ділянки і не може бути підставою позбавлення права спадкоємця на спадкове майно. Спадкодавець фактично мав у власності спірні земельні ділянки, та відповідно був внесений до списків згідно яких виділялися земельні частки громадянам. Зокрема, як це вбачається з пунктів 16, 17 розділу X Перехідні положення Земельного Кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.
Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
В абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004 зазначено, що «відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє
принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Усі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.». Отже, право позивача, яке перейшло в порядку спадкування від спадкодавця, не може бути звужено чи обмежено.
Частина 3 ст. 22 Конституції України стверджує, що при ухваленні нових законів або внесенні змін в чинні закони не допускається звуження обсягу та змісту існуючих прав і свобод. Ця норма згідно зі ст. 8 Конституції України має найвищу юридичну силу і є нормою прямої дії, вона не може ігноруватися з тієї причини, що суперечить міжнародному договору або практиці Європейського суду.
Відповідно до п. 6 Перехідних положень ЗК України, громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, не може бути позбавлений права переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Отже, в даному випадку позивач, успадкувавши право власності на земельну ділянку, відповідно до Перехідних положень ЗК України, повинен переоформити у встановленому порядку право власності на земельну ділянку.
Громадяни та юридичні особи, відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України, набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Згідно з частиною 1 статті 126 Земельного кодексу України в редакції, яка діяла до 01 січня 2013 року, документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є державний акт на право власності. Тобто, державний акт, виданий після смерті спадкодавця при зазначенні в ньому дати прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про передачу у власність земельної ділянки за життя спадкодавця, свідчить про набуття спадкодавцем права власності на земельну ділянку.
Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації такого права. У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно спадкодавця, спадкоємець має право, згідно з пунктом 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25 грудня 2015 року № 1127, подати документи, необхідні для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця. Перелік документів передбачений в статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та в Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. До них належать: документи, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Підставою для державної реєстрації права власності, відповідно до статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею, видані до 1 січня 2013 року. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації згідно з підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, проводиться нотаріусом після подачі документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.
Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Державний акт, виданий після смерті спадкодавця при зазначенні в ньому дати прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про передачу у власність земельної ділянки за життя спадкодавця, свідчить про набуття спадкодавцем права власності на земельну ділянку.
Відповідно до п. "г" ст. 5П, ч. 1 ст. 131 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.
З 1 січня 2013 року у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Державний земельний кадастр» правовстановлюючим документом, який посвідчує право власності на земельну ділянку замість державного акта є свідоцтво про право власності на земельну ділянку, у разі набуття права на земельну ділянку в межах норм безоплатного виділення відповідно до ЗКУ, чи витяг із реєстру нерухомого майна та їх обтяжень, у разі переходу права на земельну ділянку від однієї особи до іншої. Чіткий порядок спадкування як за законом, так і за заповітом передбачений Цивільним Кодексом України, Законом України «Про нотаріат». На підставі абз. 2 п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-У) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-УІ).
Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку.
Процес приватизації землі, розпочався в Україні після прийняття 13 березня 1992 р. Постанови Верховної Ради України Ж2200-ХІ1 (2200-12) «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі».
Висновки суду:
Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, суд дійшов наступного висновку.
Керуючись ст.ст. 525,549 ЦК УРСР, ст.331, 392, 1221, 1222, 1268, 1273 ЦК, ст..81,116, 125,131,152 ЗК України та керуючись ст.ст. 4, 19, 200,206, 258, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити повністю.
Сторонам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Івано-Франківського Апеляційного суду.
Повний текст рішення виготовлений 29 жовтня 2024 року. .
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Суддя Р.С. Солодовніков