ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 жовтня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3050/24

Головуючий у першій інстанції Рахманкулова І. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1211/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Чернігівська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Рахманкулової І.П. від 26 червня 2024 року, місце ухвалення рішення - м.Чернігів, дата складання повного тексту рішення - 27 червня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання права користування квартирою на умовах наймача житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Чернігівської міської ради про визнання права користування квартирою на умовах наймача житлового приміщення, у якому просив визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 на умовах наймача житлового приміщення. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що 04.08.1997 року його брату - ОСОБА_2 . Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради народних депутатів було видано ордер №96 серії Д на жиле приміщення, а саме, на квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з ордером, до складу сім`ї ОСОБА_2 входила його дочка ОСОБА_3 , 1990 року народження. Певний час дочка була зареєстрована за вказаною адресою, проте, фактично проживала із матір`ю. У серпні 2008 року дочка брата позивача вона була виписана із квартири та зареєстрована у гуртожитку в м.Києві, у зв`язку зі вступом до Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця. Через рік навчання, орієнтовно влітку 2009 року, дочка брата позивача виїхала із матір`ю на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки. У грудні 2013 року ОСОБА_2 звертався із заявою про приватизацію спірної квартири, проте, листом Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду №1516 від 25.09.2014 року його було повідомлено про припинення оформлення документів щодо приватизації житла, оскільки у квартирі було виявлено самочинне переобладнання. Документи по переобладнанню квартири ОСОБА_2 було оформлено, але завершити приватизацію житла він не зміг. За станом здоров`я ОСОБА_2 отримав І групу інвалідності довічно, у подальшому він почав зловживати спиртними напоями. Позивач зазначає, що з 2009 року він постійно допомагав брату та опікувався ним, купував їжу та ліки, тощо. Проте, офіційно опікунство не оформлював. З кінця 2018 року ОСОБА_2 ставало дедалі гірше, і тому, як стверджує позивач, він постійно проживав разом із братом у квартирі АДРЕСА_1 , разом вони вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. За доводами позивача, він залишився проживати у квартирі та виконувати обов`язки по утриманню квартири. Враховуючи викладені обставини, позивач звернувся до суду із даним позовом та просив визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 на умовах наймача житлового приміщення.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.06.2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання права користування квартирою на умовах наймача житлового приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.06.2024 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги його позову. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 26.06.2024 року є незаконним i необґрунтованим, ухваленим із порушенням вимог чинного законодавства, судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини справи та досліджено докази, які мають значення для правильного вирішення спору, надано невірну оцінку наявним доказам, а також невірно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції необґрунтовано не враховано правові висновки Верховного Суду, на які посилався в своєму позові ОСОБА_1 . В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 з приводу посилань суду першої інстанції на статті 64, 65 ЖК Української PCP зазначає, що стаття 65 ЖК Української PCP не містить твердження, що ...за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Апелянт вказує, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем i членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 09.03.2021 року у справі №565/1499/19. Проте, як стверджує апелянт, дана правова позиція Верховного Суду помилково не була врахована судом першої інстанції. За доводами апелянта, той факт, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , не позбавляв його права користування приміщенням разом із братом за адресою: АДРЕСА_3 . Апелянт вказує, що за весь час спільного проживання, його брат ОСОБА_2 , не висловлював жодних заперечень чи зауважень щодо спільного проживання. Незрозумілим для апелянта є твердження суду першої інстанції про те, що позивач вже має на праві власності інше житло - 1/4 частку квартири по АДРЕСА_2 , де i зареєстрований зі своєю сім`єю. На думку апелянта, ця обставина не може бути підставою для відмови у задоволенні його позову, оскільки предметом позову є визнання права користування, а не права власності на спірну квартиру. Апелянт вважає, що з таких підстав позивач не може бути позбавлений права користування, за наявності доказів його постійного проживання та ведення спільного господарства разом із наймачем у зазначеному приміщенні. Апелянт ОСОБА_1 зазначає, що є хибним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду достатніх доказів постійного та тривалого проживання із померлим наймачем у спірній квартирі до дня його смерті, та ведення із ним спільного господарства. ОСОБА_1 стверджує, що починаючи з кінця 2018 року постійно, а не тимчасово, як зазначив суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні, він проживав у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому, позивач зазначає, що він не просто постійно проживав, але i вів спільне господарство зі своїм братом, готував їсти на двох, купував продукти, ліки, сплачував комунальні послуги, що підтверджується наданими разом із позовною заявою доказами, яким суд першої інстанції належної оцінки не надав, здійснював поточний ремонт у даній квартирі (шпалери, сантехніка, вікна тощо), мав у цій квартирі своє спальне місце, там же знаходилось i його робоче місце, оскільки з березня 2020 року, у зв`язку із запровадженням карантину, пов`язаного з вірусом COVID-19, позивач був змушений працювати віддалено за допомогою ноутбука. За доводами апелянта, дані обставини були також підтверджені допитаними в судовому засіданні свідками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , проте, даним доказам суд першої інстанції належної правової оцінки не надав.

У відзиві на апеляційну скаргу Чернігівська міська рада просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а обгрунтоване рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.06.2024 року, залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Тарабанько Д.М. підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача Чернігівської міської ради - Алексієнко О.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, у зв`язку із її безпідставністю, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.06.2024 року, залишити без змін, як законне та обгрутоване.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.166), не з`явився.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідним братом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження (а.с.9,10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Чернігові 13.01.2022 року (а.с.87).

04.08.1997 року Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради народних депутатів Чернігівської області ОСОБА_2 було видано ордер №96 серії Д на право зайняття житлового приміщення - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.7). Згідно із ордером, до складу сім`ї ОСОБА_2 входила його дочка ОСОБА_3 , 1990 року народження.

ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 , який було розірвано 30.08.1995 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_2 від 13.09.1995 року (а.с.8).

Із пояснень позивача в судовому засіданні суду першої інстанції вбачається, що дочка ОСОБА_2 - ОСОБА_3 певний час була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , однак фактично проживала із матір`ю. У серпні 2008 року дочку брата було знято із реєстрації місця проживання за вказаною адресою, у зв`язку зі вступом на навчання до Національного медичного університету ім. О.О.Богомольця та переїздом до м.Києва. Орієнтовно влітку 2009 року дочка брата позивача виїхала разом зі своєю матір`ю на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки. При цьому, дочку брата позивача було знято із реєстрації в гуртожитку в м.Києві, та зареєстровано за адресою проживання діда та баби у м.Борзна Чернігівської області.

Як вбачається із копії витягу з реєстру територіальної громади від 26.03.2024 року, ОСОБА_7 з 20.06.2009 року має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.116).

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_2 звертався до органів приватизації для здійснення приватизації спірної квартири, проте, листом Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду від 25.09.2014 року йому було повідомлено про тимчасове припинення оформлення документів, оскільки у даній квартирі було вчинено самочинне переобладнання (а.с.11).

У 2014 році ОСОБА_2 оформив перепланування квартири, що підтверджується копією технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.12-21).

Проте, як пояснив позивач в судовому засіданні суду першої інстанції, його брат ОСОБА_2 не зміг оформити документи та завершити процедуру приватизації, у зв`язку із погіршенням стану здоров`я.

Відповідно до копії довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого №016510 від 27.11.2001 року встановлено, що ОСОБА_2 втратив 80% професійної працездатності (а.с.22).

З копії довідки Сер. МСЕ-ЧНВ №348558 від 19.08.2010 року вбачається, що ОСОБА_2 встановлено першу групу інвалідності, і він потребував стороннього догляду (а.с.23).

Згідно доводів позовної заяви ОСОБА_1 , він із 2009 року постійно допомагав брату та опікувався ним. Починаючи з кінця 2018 року, ОСОБА_2 почало ставати дедалі гірше, і з цього часу позивач почав постійно проживати з братом у квартирі АДРЕСА_1 , разом вони вели спільне господарство, позивач купував продукти харчування та ліки, сплачував комунальні платежі, здійснював поточний ремонт квартири. За доводами позивача, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , він залишився проживати у спірній квартирі та вести господарство.

Відповідно до копії довідки Управління адміністративних послуг від 14.03.2024 року №1492, ОСОБА_1 із родиною зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.104).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 02.12.1998 року №24-15577, право власності на квартиру АДРЕСА_5 зареєстровано за ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в рівних частинах. Квартира є трикімнатною, має загальну площу 78,5 кв.м (а.с.121).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.06.2024 року, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази та застосувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання за ним права користування спірною квартирою на умовах наймача житлового приміщення. При цьому, із посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.08.2019 року у справі №264/6453/17, суд першої інстанції зазначив, що за змістом статті 65 ЖК Української РСР, за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 має на праві власності інше житло, в якому є зареєстрованим разом зі своєю сім`єю, дана квартира є трикімнатною, має загальну площу 78,5 кв.м. В ході судового розгляду даної справи не встановлено, що позивач перебуває на обліку та потребує поліпшення житлових умов. Судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні зазначено, що позивачем не надано суду достатніх доказів постійного та тривалого проживання із померлим наймачем у спірній квартирі до дня його смерті та ведення із ним спільного господарства, а тимчасове користування спірною квартирою було пов`язано із необхідністю догляду за хворим братом, як про це зазначив у судовому засіданні позивач.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 26.06.2024 року є незаконним i необґрунтованим, ухваленим із порушенням вимог чинного законодавства, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 26.06.2024 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначають, що стаття 65 ЖК Української PCP не містить твердження, що ...за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Апелянт вказує, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем i членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 09.03.2021 року у справі №565/1499/19. Проте, як стверджує апелянт, дана правова позиція Верховного Суду помилково не була врахована судом першої інстанції. За доводами апелянта, той факт, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , не позбавляв його права користування приміщенням разом із братом за адресою: АДРЕСА_3 . Апелянт вказує, що за весь час спільного проживання, його брат ОСОБА_2 , не висловлював жодних заперечень чи зауважень щодо спільного проживання. Незрозумілим для апелянта є твердження суду першої інстанції про те, що позивач вже має на праві власності інше житло - 1/4 частку квартири по АДРЕСА_2 , де i зареєстрований зі своєю сім`єю. На думку апелянта, ця обставина не може бути підставою для відмови у задоволенні його позову, оскільки предметом позову є визнання права користування, а не права власності на спірну квартиру. Апелянт вважає, що з таких підстав позивач не може бути позбавлений права користування, за наявності доказів його постійного проживання та ведення спільного господарства разом із наймачем у зазначеному приміщенні.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.06.2024 року, виходячи із наступного.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 Житлового кодексу України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей: 64, 65 Житлового кодексу України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 Житлового кодексу України визначено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 року у справі №6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення, як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог Закону, вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК України, за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Статтею 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Подібні висновки щодо застосування відповідних норм права висловлені Верховним Судом у постановах: від 21.05.2020 року у справі №199/9418/16-ц, від 10.12.2020 року у справі №205/6201/17, від 18.05.2022 року у справі №463/2277/20-ц, від 23.09.2022 року у справі №289/847/21, від 06.01.2023 року у справі №523/1756/20, які, відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Згідно із положеннями частини першої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статей: 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом першої інстанції встановлено, що у власності позивача перебуває 1/4 частина квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в якій позивач зареєстрований, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 02.12.1998 року №24-15577 (а.с.121) та копією довідки Управління адміністративних послуг від 14.03.2024 року №1492 (а.с.104), і позивачем не надано доказів обмеження його у користуванні цією квартирою. При цьому, за змістом статті 65 Житлового кодексу України, за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

За змістом статті 31 Житлового кодексу України, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому Законодавством.

При цьому, позивач ОСОБА_1 не зазначив та не надав суду відповідних належних доказів на предмет того, що він, згідно вимог чинного Законодавства, має право на поліпшення житлових умов та перебуває на обліку громадян, які його потребують. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.06.2024 року відносно того, що позивач ОСОБА_1 забезпечений приватизованим житлом, перебуває у зареєстрованому шлюбі, поліпшення житлових умов не потребує, і відсутні підстави для надання йому іншого жилого приміщення.

Апелянт ОСОБА_1 зазначає, що є хибним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду достатніх доказів постійного та тривалого проживання із померлим наймачем у спірній квартирі до дня його смерті, та ведення із ним спільного господарства. ОСОБА_1 стверджує, що починаючи з кінця 2018 року постійно, а не тимчасово, як зазначив суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні, він проживав у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому, позивач зазначає, що він не просто постійно проживав, але i вів спільне господарство зі своїм братом, готував їсти на двох, купував продукти, ліки, сплачував комунальні послуги, що підтверджується наданими разом із позовною заявою доказами, яким суд першої інстанції належної оцінки не надав, здійснював поточний ремонт у даній квартирі (шпалери, сантехніка, вікна тощо), мав у цій квартирі своє спальне місце, там же знаходилось i його робоче місце, оскільки з березня 2020 року, у зв`язку із запровадженням карантину, пов`язаного з вірусом COVID-19, позивач був змушений працювати віддалено за допомогою ноутбука. За доводами апелянта, дані обставини були також підтверджені допитаними в судовому засіданні свідками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , проте, даним доказам суд першої інстанції належної правової оцінки не надав.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.06.2024 року, зважаючи на наступне.

Доводячи факт постійного проживання із наймачем спірної квартири та ведення з ним спільного господарства, позивач стверджував, що здійснював оплату комунальних послуг і зазначав, що проживав з грудня 2018 року у спірній квартирі постійно. Проте, на підтвердження зазначених обставин позивач надав суду лише вибірково відібрані квитанції про оплату комунальних послуг за 2020-2021 роки, які підтверджують лише оплату комунальних послуг, але не доводять того факту, що позивач вкладав особисті кошти в утримання спірної квартири.

Крім того, позивачем не надано жодних належних та достатніх доказів, у розумінні приписів статей: 77,80 ЦПК України, які б підтверджували ведення із наймачем квартири спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла. При цьому, для встановлення факту спільного проживання, показання свідків, на які посилається позивач, не можуть бути єдиною підставою для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Як вбачається із показань допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , неможливо достеменно встановити, чи проживав ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , на постійній основі чи відвідував ОСОБА_2 для здійснення за ним догляду. Виходячи із положень статті 90 ЦПК України, показання свідка, є одним із видів доказів у справі. При цьому, згідно приписів ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В ході судового розгляду даної справи позивачем також не було надано відповідних доказів тих обставин, що за життя наймачем квартири вчинялися дії щодо надання згоди на постійне вселення позивача до спірної квартири та реєстрації позивача у спірній квартирі.

Приймаючи до уваги наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 26.06.2024 року, які узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та приписами норм права, які регламентують спірні правовідносини.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.06.2024 року, підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 червня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 25.10.2024 року.

Головуючий: Судді: