Єдиний унікальний номер 352/2307/23
Номер провадження 2/341/526/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Мергеля М. Р., за участю:

секретаря судового засідання Матейко О. С.,

позивача ОСОБА_1 (в режимі ВКЗ),

розглянув у порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення втручання у приватне життя шляхом зобов`язання демонтажу пристроїв відеоспостереження, знешкодження відеозаписів та стягнення моральної шкоди.

установив

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

-зобов`язати ОСОБА_2 припинити втручання у приватне життя шляхом демонтажу пристроїв відеоспостереження, встановлених на зовнішній стіні житлового будинку у АДРЕСА_1 , та знешкодити (витерти із пам`яті записувальних пристроїв) наявні у нього відеозаписи із цих пристроїв;

-стягнути із ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду у розмірі 100000,0 грн;

-вирішити питання розподілу судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що будинки сторін знаходяться на суміжних земельних ділянках. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися тривалі непривітні сусідські стосунки, які супроводжуються зверненнями до правоохоронних органів, судів.

Одним із питань, які спричиняють конфліктні ситуації між сторонами, є те, що ОСОБА_2 незаконно на електроопорі по АДРЕСА_1 та на своєму будинку АДРЕСА_1 установив камери відеоспостереження. Ці технічні засоби здійснювали і продовжують здійснювати відеозйомку володінь позивача без його згоди та всупереч вимогам позивача припинити такі протиправні відеозйомки. На переконання ОСОБА_1 зазначена поведінка ОСОБА_2 є незаконним втручанням в особисте і сімейне життя позивача, яке негативно впливає на моральний і психічний стан ОСОБА_1 та його родини. Крім того, незаконно отримані записи з камер відеоспостереження ОСОБА_2 використовує як докази в інших цивільних справах, а також з метою фабрикації кримінальних проваджень стосовно позивача.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16.10.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29.11.2023 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01.07.2024 цивільну справу № 352/2307/23 передано голові цього суду для направлення до Івано-Франківського апеляційного суду для визначення підсудності.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 04.07.2024 визначено підсудність цієї справи та направлено її для розгляду до Галицького районного суду Івано-Франківської області.

Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2024 року прийнято до свого провадження цю справу та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У черговому судовому засіданні 24.09.2024 ОСОБА_2 позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, зазначив, що відзив подавати не буде та викладатиме свою позицію усно.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач пояснив, що, дійсно, раніше на електроопорі по АДРЕСА_1 він установив камеру відеоспостереження, яка знімала вхід до його будинковолодіння та, частково, будинковолодіння позивача. Проте, у 2022 році ОСОБА_1 особисто демонтував (розбив) указану відеокамеру.

Також, ОСОБА_2 підтвердив, що на фасаді його будинку знаходяться десь з 2022 року установлені камери відеоспостереження. Проте, одна з камер на будинку під дахом на стіні, яка здійснює відеофіксацію, на цей час повернута таким чином, що знімає виключно земельну ділянку уздовж спільного з позивачем паркана. Інша камера, як установлена на балконі на передньому фасаді будинку, хоч і повернута об`єктивом у бік ділянки позивача, проте відеофіксації не здійснює, а є муляжем. Додав, що жодних носіїв відеозаписів з камер відеоспостереження у нього немає. При цьому відповідач не заперечив твердження ОСОБА_1 , що долучені останнім до справи електронні докази (відеозаписи) він подавав як докази в інших цивільних спорах.

Таким чином, відповідач вважає, що позовні вимоги є надуманими, права ОСОБА_1 не порушуються, а камери відповідачу потрібні для захисту власних інтересів і майна.

При цьому ОСОБА_2 підтвердив, що камера на будинку під дахом на стіні, яка здійснює відеофіксацію, раніше фіксувала й будинковолодіння позивача.

У черговому судовому засіданні 15.10.2024 ОСОБА_1 підтвердив, що розбив установлену відповідачем на електроопорі відеокамеру і на цей час така відсутня. Проте, указана камера тривалий час без його згоди незаконно здійснювала відеофіксацію належних позивачу будинку та земельної ділянки. Крім того, додав, що камеру на стіні будинку під дахом ОСОБА_2 розвернув уже під час розгляду справи у Тисменицькому районному суді. При цьому відповідачу нічого не заважає повторно повернути камеру на будинковолодіння позивача. Також, ОСОБА_1 вважає, що твердження ОСОБА_2 про муляжний характер камери на балконі не відповідає дійсності, оскільки в особистому спілкуванні ОСОБА_2 стверджував про роботу указаної камери і це зафіксовано на відеозаписі, долученому до матеріалів справи.

ОСОБА_2 заперечив щодо робочого стану камери на балконі та її підключення до електроживлення. Вказав, що існуючий дріт теж для реалістичності муляжу та має довжину близько 20 см. Пояснив, що камера-муляж розвернута в бік будинковолодіння позивача, щоб «відлякувати» людей, які можуть підходити до його будинковолодіння АДРЕСА_1 зі сторони незагородженого будинковолодіння позивача.

23.10.2024 у судове засідання в режимі відеоконференції з`явився позивач. Повідомлений особисто під розпис відповідач не з`явився, до суду подав заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати без нього.

З огляду на приписи статті 223 ЦПК України суд вважав за можливе продовжити розгляд справи без участі відповідача.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Просив урахувати, що неодноразові звернення до відповідача з проханням припинити зйомку його будинковолодіння не призвели до результату. Наявність відповідних відеокамер створюють дискомфорт особисто йому та членам його сім`ї.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні письмові та електронні докази, суд установив наступні фактичні обставини справи.

Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як ОСОБА_2 є власником будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, сторони є сусідами по одній стороні вулиці Кармелюка і їхні земельні ділянки розділяє спільний паркан.

Відповідно до змісту листа ПАТ «Прикарпаттяобленерго» від 23.10.2021, адресованого позивачу, по АДРЕСА_1 дійсно була самочинно установлена камера відеофіксації.

За фактом установлення відповідачем відеокамер ОСОБА_1 неодноразово звертався до правоохоронних органів, що підтверджується наявними у справі копіями листів.

На фототаблицях № 1 та № 2 (а. с. 21, 22) зображено установлену камеру відеоспостереження на боковому фасаді під дахом будинку № 18 (відповідача), що підтверджується сторонами (надалі камера № 1).

На фото таблицях № 3 та № 4 (а. с. 23, 24) зображено установлену камеру відеоспостереження на передньому фасад, на балконі будинку № 18 (відповідача), що підтверджується сторонами (надалі камера № 2).

З переглянутого та дослідженого відеозапису на оптичному диску (додаток № 10, а. с. 25) та пояснень сторін, суд установив, що камера № 1 зафіксувала у лютому 2022 року як ОСОБА_1 , перебуваючи на своїй земельній ділянці, б`є ринву ОСОБА_2 , яка, на думку позивача, була незаконно установлена частково на території будинковолодіння позивача. Тобто, камера № 1 фіксувала будинковолодіння ОСОБА_1 . На іншому відеофайлі додатку № 10, зафіксованому камерою з електроопори (камера № 3), як у лютому 2022 року ОСОБА_1 розбиває вказаний технічний пристрій. При цьому зазначена камера № 3 фіксувала передні частини двох будинків, тобто здійснювалась фіксація частково будинковолодіння позивача.

У грудні 2021 року між ПрАТ «Прикарпаттяобленерго» та ОСОБА_2 укладено договір оренди електроопори для установлення відеокамери (а. с. 62).

На фотознімку (а. с. 68) відображено скріншот з камери № 1, яка станом на 22.02.2024 здійснює фіксацію стіни і даху будинку № НОМЕР_1 , тобто будинку відповідача. Дані будинковолодіння позивача відсутні.

На фотознімках (а. с. 69, 70) зображено установлену камеру № 2 (на балконі відповідача) з за ізольованим електропроводом. Як стверджує ОСОБА_2 це провід від камери № НОМЕР_2 , яка є муляжем і не підключена до електроживлення. Відповідач підтверджує, що об`єктив камер № 2 повернутий у бік будинковолодіння позивача.

На фотознімку (а. с. 71) зображено передній фасад будинку відповідача із наявними електрод ротами, які, за твердженням ОСОБА_2 , не стосуються камер відеоспостереження.

З переглянутого та дослідженого відеозапису на оптичному диску (додаток № 1, а. с. 77), файл «Куди ж направлена камера», а також з урахуванням пояснень сторін, суд установив, що на відео зафіксовано спілкування позивача з відповідачем та його дружиною ОСОБА_3 . Спілкування відбувається стосовно камери № 2 (розміщеної на балконі). Під час спілкування ОСОБА_1 запитує: «Куди фільмує камера?». ОСОБА_3 відповідає: «Фільмує паркан». При цьому відповідач ОСОБА_2 на запитання позивача відповідає: «Тобі показати?». Надалі ОСОБА_2 намагається показати на мобільному пристрої, проте йому не вдається і він стверджує, що не відкривається.

На запитання суду, чому ОСОБА_2 та його дружина на відео говорять про камеру № 2 як про робочу, відповідач відповідь не надав.

На підставі приписів частини першої статі 82 ЦПК України, згідно з якою обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, суд установив таке.

Протягом 2021-2022 року на електроопорі по АДРЕСА_1 знаходилась установлена ОСОБА_2 . відеокамера, яка здійснювала відеозйомку, також, будинковолодіння ОСОБА_1 без його згоди. Цю камеру позивач розбив у лютому 2022 року.

На час звернення до суду з цим позовом камера № 1 здійснювала зйомку будинковолодіння позивача. Камеру під час судового провадження відповідач розвернув таким чином, що вона уже знімає лише будинковолодіння ОСОБА_2 , проте наявна технічна можливість у будь-який час змінити кут зйомки, тобто продовжити знімати будинковолодіння позивача.

Камера № 2 (на балконі) була і є розміщеною, її об`єктив повернутий на будинковолодіння позивача.

Керуючись нормами статей 87-81, 89 ЦПК України, а також внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що камера № 2 (на балконі) є функціонуючою та здійснює відеозйомку, зокрема володінь позивача. Такого висновку суд дійшов з огляду на зміст розмови між сторонами, зафіксованої на оптичному диску (додаток № 1). Своєю чергою суд не вважає належним та достатнім доказом надані відповідачем фотографії камери № 2, на яких зображено заізольований дріт, оскільки з цих фотографій неможливо точно установити, що заізольований кабель є тим самим кабелем, який приєднано до камери № 2. Також, непереконливими, на думку суду, є доводи відповідача про необхідність повертати об`єктив «муляжа» камери саме на територію позивача з метою «відлякування» інших людей.

Також, суд установив, що відеофіксація будинковолодіння позивача камерами № 1, № 2 та № 3 (з електроопори) здійснювались без надання відповідної згоди ОСОБА_1 .

Крім того, зважаючи надання ОСОБА_2 відповідних записів з камер № 1 та № 3 у межах інших цивільних справ і долучення таких записів до цієї справи, суд висновує про наявність відповідних записів у відповідача, зокрема, які стосуються позивача та його будинковолодіння.

Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи, поясненням сторін та змісту позовних вимог, суд виходить з такого.

Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Між сторонами як власниками суміжних земельних ділянок і будинковолодінь тривалий час існують непривітні стосунки і виникають суперечки з різних приводів, зокрема щодо здійснення ОСОБА_2 відеофіксації належного позивачу будинковолодіння без згоди останнього.

Вважаючи, що таким чином, порушуються його особисті немайнові права, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Оцінивши доводи сторін та наявні у справі докази, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення у зв`язку з наступним.

Кожен має право на повагу до його гідності; ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації; право особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію може бути обмежене, зокрема, для захисту репутації або прав інших людей (ст.ст. 28, 32, 34 Конституції України, ст.ст. 201, 270, 271, 297, 301, 302 ЦК України).

Діяльність фізичних осіб не може порушувати особисті немайнові права; фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, який може здійснюватися способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення; обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою; негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного; згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається лише якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру, знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом (ст. 273 ч. 3, ст. 275, ст. 277 ч. 3, ст. 301 ч. 4, ст. 307 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Забороняється збирання відомостей про особу без її попередньої згоди, за винятком випадків, передбачених законом; порушення законодавства про інформацію тягне за собою, зокрема, цивільно-правову відповідальність, в т.ч. у вигляді відшкодування моральної шкоди (ст.ст. 23, 47, 48, 49 Закону України «Про інформацію»).

Конституційний Суд України у рішенні від 30 жовтня 1997 року № 5-зп у справі № 18/203-97 щодо офіційного тлумачення статей 3, 23, 31, 47, 48 Закону України «Про інформацію» та статті 12 Закону України «Про прокуратуру» розтлумачив, що до конфіденційної інформації, зокрема, належать свідчення про особу (освіта, сімейний стан, релігійність, стан здоров`я, дата і місце народження, майновий стан та інші персональні дані). Цей перелік не є вичерпним.

З урахуванням всього вищезазначеного та аналізуючи зміст правових актів, суд зазначає, що позивач, перебуваючи сам та з членами своєї родини на території своєї земельної ділянки мав і має право на захист свого особистого та сімейного життя від втручання у нього сторонніх осіб. Також, він не надавав права на проведення відеозйомки себе особисто та членів своєї родини.

Установивши неправомірне здійснення відеозйомки позивача та його будинковолодіння відповідачем, суд вважає, що відповідні права ОСОБА_1 були порушені, порушуються на цей час і підлягають захисту.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У статті 16 ЦК України, серед іншого, визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Своєю чергою у частині третій статті 16 ЦК України визначено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Тоді як у частинах другій-третій статті 13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд ураховує, що безпосередньо позивач у судовому засіданні указав про порушення його прав фактом несанкціонованої відеозйомки, а не наявністю камер відеоспостереження на будинку чи електроопорі.

Згідно з принципом процесуальної економії слід застосовувати такий спосіб захисту, який призведе до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Підсумовуючи, з огляду на встановлення судом факту втручання ОСОБА_2 у приватне життя ОСОБА_1 шляхом несанкціонованої відеозйомки, суд висновує про наявність підстав для захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання припинення дії, яка порушує право. При цьому, зважаючи на те, що камери відеоспостереження є приватною власністю ОСОБА_2 і саме йому належить право визначати місця їх установлення у межах своїх володінь, а також, зважаючи на те, що після демонтажу камер № 1 і № 2 у відповідача буде можливість установити інші пристрої (або ці ж самі в інших місцях), суд дійшов висновку про те, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача припинити втручання у приватне життя ОСОБА_1 саме шляхом припинення здійснення відеозйомки будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому суд ураховує, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Водночас, зважаючи на стосунки сторін і тривалі спори між ними, у тому числі судові, суд вважає, що позивач, загалом, обрав належний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки просить суд припинити дію, яка порушує його право, а саме припинити втручання в особисте життя, що відповідає змісту статті 16 ЦК України. Своєю чергою спосіб припинення такої дії, зазначений у позовній заяві (шляхом демонтажу камер), хоч і не є, на переконання суду, ефективним, проте не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права. На переконання суду, такий підхід є надмірною формальністю та означатиме перешкоджання особі у доступі до правосуддя, призведе до необхідності повторного звернення до суду.

Також, з огляду на ефективність захисту порушеного права та необхідність недопущення порушення права власності відповідача, суд висновує, що вимога про зобов`язання знешкодити наявні у ОСОБА_2 відеозаписи з відповідних пристроїв підлягає частковому задоволенню. Так, суд зазначає, що права ОСОБА_1 порушуються виключно наявністю у відповідача записів, які стосуються безпосередньо позивача та членів його сім`ї, а не усі відеозаписи. Отже, порушене право, на переконання суду, підлягає захисту шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знешкодити (витерти із пам`яті записувальних пристроїв) наявні у нього відеозаписи із пристроїв відеоспостереження, які стосуються саме приватного життя ОСОБА_1 та членів його сім`ї.

Щодо стягнення моральної шкоди, суд виходить з такого.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди позивач покликається на моральні страждання, фізичний та психологічний дискомфорт, пов`язані із несанкціонованої відео фіксацією приватного життя його та членів його сім`ї.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд зауважує, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань, хвилювань, дискомфорту та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Таким чином, психологічне напруження, незручності, пов`язані з необхідністю відстоювання своїх прав у правоохоронних органах, судах, що виникли внаслідок тривалої відеозйомки відповідачем володінь ОСОБА_1 , навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, свідчать про заподіяння позивачу моральної шкоди.

Під час розгляду цієї справи суд установив протиправність діяння відповідача під час тривалого здійснення відеозйомки позивача належного останньому будинковолодіння без відповідної згоди на це та, як наслідок, спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди такими діями.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд ураховує те, що для захисту свого порушеного права позивачу довелося звертатися до правоохоронних органів, суду, що однозначно призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, способу життя. З часу установлення відеокамер відповідачем і здійснення відповідної відеофіксації минуло три роки, позивач постійно намагався припинити втручання в його особисте життя, зазнавав дискомфорту у вигляді, зокрема, неможливості почуватися вільно у межах свого будинковолодіння тощо.

При цьому суд наголошує, що реалізація права особи на відшкодування моральної шкоди не може і не повинна бути інструментом збагачення такої особи за рахунок коштів відповідача, а покликана виключно на забезпечення компенсації завданої моральної шкоди, у цьому випадку реальних душевних страждань.

З огляду на наведене, керуючись вимогами поміркованості, розважливості, розумності, об`єктивності, добросовісності, справедливості та співмірності, суд вважає, що наявні підстави для часткового задоволення відповідних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 5000,0 грн компенсації завданої моральної шкоди.

Підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог немайнового характеру, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 50 %. Відповідно судовий збір за вимоги майнового характеру підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі приписів статей 259, 268 ЦПК України суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення. Складання повного тексту рішення суду відкладено на строк не більш як десять днів.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення втручання у приватне життя шляхом зобов`язання демонтажу пристроїв відеоспостереження, знешкодження відеозаписів та стягнення моральної шкоди.

Зобов`язати ОСОБА_2 припинити втручання у приватне життя ОСОБА_1 шляхом припинення здійснення відеозйомки будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 знешкодити (витерти із пам`яті записувальних пристроїв) наявні у нього відеозаписи із пристроїв відеоспостереження, встановлених на зовнішній стіні житлового будинку у АДРЕСА_1 , які стосуються приватного життя ОСОБА_1 та членів його сім`ї.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 590,48 грн.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30 жовтня 2024 року.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач ОСОБА_2 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 .

СуддяМикола МЕРГЕЛЬ