Провадження №22-ц/812/1436/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: ОСОБА_1 ,

за відсутності учасників справи,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 484/6216/23 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» на рішення, яке постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Мельничука Олександра Володимировича у приміщенні цього суду 03 липня 2024 року, повний текст якого складений 17 липня 2024 року, за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про розірвання договору оренди земельної частки (паю),

у с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Сотську С.О. звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі ТОВ «Агрофірма Корнацьких», Товариство) про розірвання договору оренди земельної частки(паю).

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 на праві власності належала земельна частка (пай) у розмірі 4,48 умовних кадастрових одиниць в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, яку вона успадкувала за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , що підтверджується рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 вересня 2021 року. За життя ОСОБА_3 уклала з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» договір оренди цієї земельної частки (паю), яка належала їй на підставі сертифікату МК № 0035568, який виданий 10 липня 1996 року та зареєстрований за № 1426, строком на 50 років. 23 жовтня 2021 року ОСОБА_2 листом в порядку статті 148-1 ЗК України повідомила відповідача про те, що успадкувала земельні ділянки після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку з чим просила нарахувати та виплатити їй орендну плату за користування земельною ділянкою за 2019-2021 року. У відповіді від 17 грудня 2021 року відповідач зазначив, що орендар належним чином виконує умови договору оренди земельної частки (пай) та просив надати картковий рахунок для перерахування орендної плати. Відповідач, на думку позивачки, мав би сплатити орендну плату позивачці до 26 грудня 2021 року як за 2021 рік, так і за 2019, 2020 роки. Однак тільки у травні 2023 року відповідач сплатив орендну плату за 2022 рік, перерахувавши її на картковий рахунок позивачки. Відповідачем орендна плата за 2019-2021 роки не сплачена, що свідчить про систематичну невиплату орендної плати.

Посилаючись на викладене, а також на те, що відповідач умови договору не виконує, систематично не сплачує орендну плату, що є підставою для розірвання договору оренди земельної частки (паю), позивачка просила достроково розірвати договір, укладений між ОСОБА_3 та відповідачем, та стягнути з відповідача судові витрати.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вважає, що несвоєчасна сплата орендної плати сталася внаслідок недобросовісної поведінки ОСОБА_2 , оскільки ні вона ні її представник вчасно не звернулися до відповідача для отримання орендної плати і не повідомили орендарю банківські реквізити, ідентифікаційний код, через, що відповідач не мав можливості виплатити орендну плату.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 липня 2024 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

Дострокового розірвано договір оренди земельної частки (пай), укладений 28 грудня 2009 року між ОСОБА_3 , яка належала їй на підставі сертифікату серії МК №0035568, виданого 10 липня 1996 року, зареєстрованого за № 1426, та ТОВ «Агрофірма Корнацьких».

Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_2 1073 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суд умотивовував тим, що виходячи із положень частин 1, 3 статті 148-1 ЗК України встановлено обов`язок особи у разі набуття права власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді на підставі чинного договору оренди землі, повідомити орендаря про факт переходу права власності на земельну ділянку, а також надати інформацію, що дозволить орендарю виконувати обов`язок зі сплати орендної плати, а також інші умови договору.

Дотримання вищевказаних дій для власником, до якого перейшло право власності на земельну ділянку, є важливим етапом, спрямованим для налагодження виплати орендної плати за укладеним до переходу права власності договором.

Суд вважав, що отримання від позивачки заяви у жовтні 2021 відповідач мав би до 26 грудня 2021 року сплатити оренду плату за попередні роки (2019-2021), проте матеріли справи не містять доказів на підтвердження вказаних обставин.

Також після 20 березня 2023 року повідомила Товариство, що вона виділила земельну частку (пай) в натурі на місцевості, просила сплатити орендну плату та повідомити її, коли вона зможе отримати її пай у відповідача у розпорядженні були усі дані для перерахування орендної плати позивачці поштовим переказом. Наведене, на думку суду, свідчить про те, що відповідачем не виконані умови договору щодо сплати орендної плати за 2019 - 2021 роки, що є систематичним невиконанням умов договору щодо несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.

За встановлених обставин, а також відсутності доказів навмисного ухилення ОСОБА_2 від отримання орендної плати, суд дійшов висновку про наявність підстав для розірвання спірного договору оренди землі.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Агрофірма Корнацьких» вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції щодо невиконання відповідачем своїх обов`язків за договором оренди спростовується наявними доказами у справі. Так, згідно Закону України «Про оренду землі» та ЗК України позивачка повинна була повідомити відповідача протягом одного місяця з дня державної реєстрації права власності та з дня набуття права власності на земельну ділянку. Суд вважав встановленим, що 23 жовтня 2021 року ОСОБА_2 листом повідомила Товариство про перехід до неї прав та обов`язків орендодавця за договором після смерті ОСОБА_3 , надала картковий рахунок про перерахування їй орендної плати за 2019-2021 роки. Проте даний висновок суду першої інстанції не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки, як вбачається із наявних матеріалів, позивачка лише 20 березня 2023 року звернулася до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» в порядку статті 148-1 ЗК України. При цьому лише 26 квітня 2023 року позивачка, нарешті, надала заяву, в якій було зазначено ІВАN номер для перерахування орендної плати, заповнивши її належним чином. У зв`язку із зазначеним виплата орендної плати була здійснена відповідачем на початку травня 2023 року, тобто до 26 грудня 2023 року, як передбачено умовами оскаржуваного договору оренди земельної частки (пай).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки адвокат Сотська С.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Відзив мотивований тим, що доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції. Так, позивачка у грудні 2021 року вчинила усі дії як спадкоємиця переданої відповідачу в оренду земельної частко (паю), необхідні для отримання орендної плати відповідно до вимог статті 148-1 ЗК України, зокрема, повідомила реквізити карткового рахунку та заповнила заяву 20 березня 2023 року після виділення земельних ділянок в натурі позивачка повторно звернулася до відповідача, але останній сплатив орендну плату за 2023 рік, тобто порушив обов`язок щодо сплати орендної плати, що є підставою для розірвання договору.

До суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги частини 6 статті 128, частин 1, 2 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, взявши до уваги також заяву представника відповідача в апеляційній скарзі та заяву представника позивачки у відзиві на апеляційну скаргу про розгляд справи у відсутність учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду таким вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 на підставі сертифікату МК № 0035568, який виданий 10 липня 1996 року та зареєстрований за № 1426, належало право на земельну часту (пай) розміром 4,78 умовних кадастрових гектарів в межах території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, із земель колишнього КСП (СА) «Світанок».

Як встановлено рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 вересня 2021 року у справі № 484/2084/21, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Цим же рішенням суду визнано за ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) розміром 4,78 умовних кадастрових гектарів, в межах території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області із земель колишнього КСП (СА) «Світанок», право на яке посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії МК №0035568, виданим 10 липня 1996 року на підставі розпорядження Первомайської райдержадміністрації від 27 червня 1996 року № 170, зареєстрованим за №1426, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Позивачка здійснила виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), отримавши у власність земельні ділянки з кадастровими номерами :01:000:1370, 48254800:01:000:1381, :01:000:1397, право на які зареєстровано 24 лютого 2023 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджено даними відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 41, 42, 43, 44).

28 грудня 2009 року ОСОБА_4 , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_3 (орендодавець), та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» (орендар) укладено договір оренди земельної частки (паю) площею 4,78 га, що розташована на території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, з цільовим призначенням - для сільськогосподарських потреб, на строк 50 років (а.с.28).

Підпунктом 2.2 договору оренди визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 3% від грошової оцінки земельної частки (паю), яка передається орендодавцем в користування орендарю, в грошовому вигляді складає 1211 грн. 77 коп. Орендар сплачує орендну плату протягом терміну дії Договору , але не пізніше як до 26 грудня року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі.

Форма оплати в розмір платежів можуть щороку погоджуватися між сторонами шляхом внесення змін або доповнень до договору.

Як встановив суд першої інстанції, у жовтні 2021 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про виплату їй як спадкоємцю ОСОБА_3 орендної плати за попередні роки (2019-2021), проте відповідач лише у травні 2023 року перерахував на банківський рахунок позивачки орендну плату.

Задовольняючи заявлений ОСОБА_2 позов про розірвання договору оренди, суд виходив із наявності укладеного договору оренди земельної частки паю між спадкодавцем ОСОБА_3 та відповідачем та доведеності, що відповідачем не виконані умови цього договору щодо сплати орендної плати за 2019 - 2021 роки, що є систематичним невиконанням умов договору.

Оцінюючи правильність такого висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з таких міркувань.

Відповідно до статей 12, 13 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено пунктом 1 частини 1 статті 11 ЦК України.

За змістом статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року № 161- ХІV (далі - Закон № 161- ХІV) відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (частина 1 статті 6 Закону № 161- ХІV).

Статтею 93 ЗК України та статтею 1 Закону № 161- ХІV визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 13 Закону № 161- ХІV договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із частиною 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Згідно зі статтею 32 Закону № 161- ХІV на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Часиною 1 статті 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Наведене свідчить про те, що розірвати можливо лише договір, який є укладеним (чинним).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (часина 4 статті 25 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції залишив поза увагою, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому не могла 28 грудня 2009 року підписати договір оренди земельної частки (паю).

Від імені ОСОБА_3 (орендодавця) згідно тексту договору на підставі довіреності діяв ОСОБА_4 , який його підписав.

Натомість відповідно до частини 1 статті 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Враховуючи наведене, спірний договір оренди земельної частки (паю) від 28 грудня 2009 року є неукладеним, тому не може бути розірваний.

За такого у задоволенні позову про його розірвання слід відмовити саме з підстав обрання позивачкою неефективного способу захисту, оскільки неможливо розірвати неукладений правочин.

При цьому, за наявності для того підстав позивачка не позбавлена права заявити вимогу про усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки або скасування державної реєстрації речового права. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96)).

Згідно із частиною 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Наведені колегією суддів висновки не увійшли до доводів апеляційної скарги, але свідчать про те, що суд першої інстанції неправильне застосування норм матеріального права, тому апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги.

Суд першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин справи неправильно визначився із змістом та характером спірних правовідносин, не дав їм належної правової оцінки, а тому ухвалив помилкове рішення про задоволення позову, що є підставою для його скасування на підставі вимог пунктів 1, 4 часини 1 статті 376 ЦПК України.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 статті 141 ЦПК України).

З урахуванням того, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду скасовано, у позові ОСОБА_2 відмовлено, судові витрати у справі покладаються на позивачку, з якої слід стягнути на користь відповідача сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір 1610 грн. (а.с. 101).

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 липня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про розірвання договору оренди земельної частки (паю) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», , 1610 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 24 вересня 2024 року