ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 755/5412/22

провадження № 61-4760св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В.,

Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Сокуренко Євген Сергійович, на постанову Київського апеляційного суду від 1 березня 2023 року, прийняту колегією у складі суддів: Шебуєвої В. А., Мельника Я. С., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позову

У червні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

(далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову вказувало, що 19 липня 2007 року ним та

ОСОБА_1 укладений кредитний договір № K3V3GK15006414, відповідно до якого останній наданий кредит у розмірі 233 858,70 доларів США терміном до 19 липня 2036 року.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2012 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором за період з 19 липня 2007 року (дата укладення кредитного договору) до 15 січня 2010 року (дата поточної заборгованості), звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок

АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га за тією ж адресою з кадастровим № :01:008:0079.

Проте за період після ухвалення вказаного судового рішення апеляційного суду

з 18 березня 2012 року до 16 травня 2022 року ОСОБА_1 має відшкодувати банку три проценти річних від простроченої суми заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 41 061,63 доларів США.

За таких обставин на підставі статті 625 Цивільного кодексу України

(далі - ЦК України) просило стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором № K3V3GK15006414 від 19 липня 2007 року

у розмірі 41 061,63 доларів США, що за курсом НБУ на 16 травня 2022 року складає 1 201 052,68 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року, ухваленим у складі судді Гончарука В. П., позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» три проценти

річних від суми боргу (112 819 доларів США) за кредитним

договором № K3V3GK15006414 за період з 27 червня 2019 року до 16 травня

2022 року в розмірі 9 773,61 доларів США, а також 4 288,17 грн у відшкодування сплаченого судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач має право на стягнення трьох процентів річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право вимагати стягнення коштів на підставі

статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували зверненню з таким позовом, з урахування поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності. Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» подало позов 27 червня 2022 року, з ОСОБА_1 на користь позивача підлягають стягненню три проценти річних від суми боргу (112 819 доларів США) за період

з 27 червня 2019 року до 16 травня 2022 року в розмірі 9 773,61 доларів США.

Постановою Київського апеляційного суду від 1 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня

2022 року та ухвалено нове, яким АТ КБ «Приватбанк» відмовлено в позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнено з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 6 432,26 грн

у відшкодування сплаченого судового збору.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що АТ КБ «Приватбанк» реалізувало право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на підставі іпотечного договору. Керуючись частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку», апеляційний суд дійшов висновку про те, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги АТ КБ «Приватбанк» щодо виконання ОСОБА_1 основного зобов`язання є недійсними, незалежно від того, чи покрила вартість предмета іпотеки нараховану АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості. Отже позивач після звернення стягнення на предмет іпотеки не мав підстав для стягнення з відповідача трьох процентів річних за таким кредитним договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

30 березня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат

Сокуренко Є. С., звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 1 березня

2023 року, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня

2022 року залишити в силі.

Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду

від 1 березня 2023 року заявник визначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого

2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19), у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16 (пункт 1

частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року

у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) викладено висновок про те, що в разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними. Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживання кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин. Разом із цим, при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі. Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки. Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року

у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) вказано про те, що процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону України «Про іпотеку», може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 цього закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

У постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16 Верховний Суд України зазначав: «Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, забезпечених іпотекою,шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу».

Крім того, підставою касаційного оскарження судового рішення заявник визначає недослідження апеляційним судом зібраних у справі доказів, а саме договору іпотеки; договору купівлі-продажу предмета іпотеки; розрахунку заборгованості за кредитним договором (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

В оскаржуваній постанові, як вважає заявник, Київський апеляційний суд безпідставно застосував частину четверту статті 36 Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося у судовому порядку за відповідним судовим рішенням, а не у позасудовому.

Вказує, що зазначення судом у відповідному судовому рішенні способу реалізації предмета іпотеки, який відноситься до позасудових способів, не свідчить, що кредитор використав саме позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки реалізація проводилася на підставі рішення суду, а не на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (іпотечного застереження) чи виконавчого напису нотаріуса.

Закон не прирівнює рішення суду, у якому визначено позасудовий спосіб звернення стягнення (відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві), до позасудового звернення стягнення на підставі іпотечного застереження чи договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що наступні вимоги кредитора припинилися та є недійсними, оскільки, як вбачається з умов договору іпотеки, кредитор має право задовольнити усі свої вимоги за рахунок інших видів забезпечення та іншого майна боржника.

Позиція інших учасників

25 травня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лиштва Ю. В., подала до Верховного Суду відзив на вказану касаційну скаргу, в якому просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. В обґрунтування посилалася на безпідставність та необґрунтованість вимог скарги, а також про законність постанови Київського апеляційного суду

від 1 березня 2023 року.

Відзив поданий у відповідності до вимог статті 395 ЦПК України.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 19 липня 2007 року

ЗАТ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та відповідачем укладено кредитний договір № K3V3GK15006414, згідно з яким їй надано кредит у розмірі 233 858,70 доларів США на термін до 19 липня 2036 року.

З кредитного договору № K3V3GK15006414 від 19 липня 2007 року суди встановили, що АТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_1 кредит

у розмірі 168 000 доларів США готівкою з одночасною конвертацією в гривню

у розмірі 848 000,00 грн на купівлю будинку, та у розмірі 65 858,70 доларів США на сплату страхових платежів.

Виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним кредитним договором забезпечено іпотекою.

Відповідно до договору іпотеки ОСОБА_1 передала в іпотеку банку житловий будинок

АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га за тією ж адресою

з кадастровим № :01:008:0079.

У серпні 2010 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до ОСОБА_1 з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки від 19 липня 2007 року.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 березня 2012 року

в справі № 2-48/11 (22Ц-639/2012) рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 червня 2011 року скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково, а саме в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» за кредитним

договором № K3V3GK15006414 від 19 липня 2007 року звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок

АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га за тією ж адресою з кадастровим № :01:008:0079, зазначені в договорі іпотеки

від 19 липня 2007 року.

Реалізація предмета іпотеки за вказаним рішенням підлягала із застосуванням процедури продажу, передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеку»,

а саме шляхом продажу будинку та земельної ділянки АТ КБ «Приватбанк»

будь-якій особі-покупцеві на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя і передбачає право

АТ КБ «Приватбанк» продажупредмета іпотеки без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця за початковою ціною 1 445 301 грн, визначеною і узгодженою сторонами в договорі іпотеки

від 19 липня 2007 року.

Суд апеляційної інстанції встановив, що АТ КБ «Приватбанк» реалізувало право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на підставі іпотечного договору.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - в редакції на час виникнення спірних правовідносин) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки .

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання: боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя; боржником - юридичною особою або фізичною особою - підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року

у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, викладено висновок про те, що процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону України «Про іпотеку», може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 цього Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки),

і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

З огляду на викладене у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося в порядку позасудового врегулюванняспору, оскільки саме рішенням апеляційного суду Київської області від 23 березня 2012 року

у справі № 2-48/11 (22Ц-639/2012) звернено стягнення на такий предмет іпотеки та визначено процедуру його продажу, передбачену статтею 38 Закону України «Про іпотеку», що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Отже за таких обставин апеляційний суд безпідставно застосував частину четверту статті 36 Закону України «Про іпотеку» до правовідносин у даній справі, згідно з якою, після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, з огляду на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено в судовому порядку.

Крім того, частково знайшли своє підтвердження доводи касаційної скраги про недослідження судом апеляційної інстанції доказів, а саме договору іпотеки; договору купівлі-продажу предмета іпотеки; розрахунку заборгованості за кредитним договором з огляду на таке.

Судами встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» реалізувало право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, проте суди попередніх інстанції не встановлювали дату реалізації такого майна та суму коштів, які отримав банк, що, в свою чергу впливає, на розмір заборгованості, яка залишилася не сплаченою.

Суд апеляційної інстанції не перевірив, чи є сума заборгованості, яка залишилася не погашеною після звернення стягнення на предмет іпотеки, грошовим зобов`язанням. Від встановлення зазначених обставин залежить право банку на нарахування трьох процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України.

Помилково пославшись на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено у позасудовому порядку, тому будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, суд апеляційної інстанції не перевірив рішення суду першої інстанції в частині обґрунтованості вимог банку про нарахування стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Враховуючи наведене, доводи касаційної скарги АТ КБ «Приватбанк» частково знайшли своє підтвердження, однак зводяться до необхідності встановлення нових обставин, що не були встановлені судами, переоцінки доказів для визначення розміру заборгованості, на яку банк просить нарахувати три проценти річних.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази у справі, змінюючи їх оцінку.

Крім того, підставою для скасування рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі банк зазначав розгляд місцевим судом справи в порядку спрощеного позовного провадження за наявності поданих відповідачем заперечень про це. Однак таким арґументам суд апеляційної інстанції оцінки не надав.

З огляду на помилковість висновків суду апеляційної інстанції та залишення вказаних доводів апеляційної скарги поза увагою цього суду, Верховний Суд приходить до висновку про часткове задоволення касаційної скарги

АТ КБ «Приватбанк», скасування постанови Київського апеляційного суду

від 1 березня 2023 року з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої

статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

При новому розгляді справи суд має врахувати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося в судовому порядку, об`єктивно дослідити наявні у справі докази, надати належну оцінку доводам і запереченням сторін щодо права банку нараховувати три проценти річних за простроченим грошовим зобов`язанням на підставі статті 625 України, а також перевірити аргументи апеляційної скарги про те, що місцевим судом справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження за наявності поданих відповідачем заперечень про це.

Щодо судових витрат

Так як касаційний суд дійшов висновку про направлення справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, встановлених статтею 141 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Сокуренко Євген Сергійович, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 1 березня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік