КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 жовтня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Матвєєвої Ю.О. в м. Київ 18 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення компенсації втрати частини доходів через порушення строків їх виплати та стягнення моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на свою користь грошові кошти в сумі 112803,43 грн. в якості сплати за інфляційні збитки за період з 01 квітня 2019 року по 31 січня 2024 року, пов`язані з тривалим невиконанням рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року по справі № 640/6941/21, грошові кошти в сумі 26135,34 грн. в якості сплати 3 % річних за період з 01 квітня 2019 року по 31 січня 2024 року, пов`язані з тривалим невиконанням рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року по справі № 640/6941/21, грошові кошти в сумі 131991,83 грн. в якості сплати за моральну шкоду за період з 01 квітня 2019 року по 31 січня 2024 року, пов`язані з тривалим невиконанням рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року по справі № 640/6941/21.

Позов мотивував тим, що він є військовослужбовцем у відставці, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві. Пенсія йому призначена та виплачується відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Рішенням окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року у справі № 640/6964/21 було частково задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, а саме визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві щодо відмови у перерахунку розміру пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки від 14 січня 2021 року №222/4/167/239/17 про розмір грошового забезпечення, станом на 05 березня 2019 року, наданої Військовою частиною НОМЕР_1 починаючи з 01 квітня 2019 року та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01 квітня 2019 року, на підставі довідки від 14 січня 2021 року №222/4/167/239/17 про розмір грошового забезпечення, станом на 05 березня 2019 року, наданої Військовою частиною НОМЕР_1 , з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання вищезгаданого рішення суду від ГУ ПФУ в м. Києві проведено розрахунок доплати позивачу. Сума доплати за період з 01 квітня 2019 року по 31 грудня 2022 року склала 286647,74 грн., яка станом на день подання позову не виплачена.

Оскільки відповідач на день подачі позову не перерахував ніяких грошових коштів на банківські рахунки ОСОБА_1 , позивач вважав, що, в зв`язку з невиконанням рішення суду було порушено його права та охоронювані законом інтереси, він вимушений звернутися до суду з позовними вимогами про стягнення штрафних санкцій у виді 3% річний та інфляційних втрат внаслідок заборгованості, яка склалася з невиплати пенсії у належному розмірі.

Крім того, в зв`язку з умисним невиконанням відповідачем рішення суду ОСОБА_1 було заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 131991,83 грн., виходячи із розрахунку на підставі методики проф. Ерделевського О.М. та з глибини, характеру та тривалості душевних страждань та нервових переживань, істотності недоотриманих благ, керуючись принципом співмірності, розумності та справедливості.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року позов частково задоволено, стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 3% річних з у розмірі 26135,34 грн., інфляційні збитки 112803,43 грн. та у якості відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади, суму в розмірі 15000,00 грн., а також cудовий збір у розмірі 5450,40 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що пенсія є одним із видів соціального забезпечення, наводив зміст ст. 509, 625 ЦК України, вказував, що судом першої інстанції не враховано правову позицію суду апеляційної інстанції в постанові від 07 грудня 2017 року в справі № 876/10726/17, відповідно до якої суд не вправі визначати конкретні суми компенсації від втрати частини грошових доходів, які слід виплатити позивачу, як це вказано у позовній заяві, оскільки обчислення цих сум належить до компетенції органів ПФУ. За аналогією суд не вправі стягувати 3 % річних та інфляційні втрати у сумі, обрахованій пенсіонером. Також пенсійним законодавством не передбачено нарахування та виплату 3 % річних. Головним управлінням ПФУ в м. Києві виплата пенсії проводилась правомірно та на підставі чинного законодавства, що свідчить про відсутність вини відповідача.

Щодо розміру моральної шкоди, вважав, що позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження розміру завданої моральної шкоди, глибини його страждань, які були спричинені посадовими особами Головного управління ПФУ в м. Києві та які є підставою для відшкодування моральної шкоди. Крім того, не зрозуміло, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи такий розмір моральної та матеріальної шкоди.

Щодо компенсації, пояснював, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в м. Києві та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», у березні 2018 року позивачу проведено з 01 січня 2016 року перерахунок пенсії за прирівняною посадою з розміру грошового забезпечення поліцейського за січень 2016 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 на підставі наданої уповноваженим органом довідки про грошове забезпечення для перерахунку пенсії на 01 січня 2016 року.

Вказував, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі пенсії.

Вважав безпідставними посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень Закону № 2050 з огляду на те, що положення вказаного закону підлягають застосуванню виключно за умови порушення строків виплати вже нарахованих та належних до виплати періодичних платежів, в тому числі пенсійних виплат. Зазначена сума коштів була нарахована до виплати у зв`язку з набранням судовим рішенням законної сили.

Посилаючись на положення Бюджетного кодексу України, вказував, що нараховані на виконання рішень суду кошти виплачуються в межах затверджених бюджетних призначень на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду. Облік фінансових зобов`язань, що виникають внаслідок нарахування коштів на виконання судових рішень, здійснюється в автоматизованих системах обробки пенсійної документації (електронних пенсійних справах). Кошти на функціонування видатків, пов`язаних з погашення м заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, що здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачаються у складі бюджетної програми за КПКВК 2506080 «Фінансове забезпечення виплати пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених за пенсійними програмами, та дефіциту коштів Пенсійного фонду» та визначаються в межах граничних обсягів видатків державного бюджету за цією програмою.

Бюджетом ПФУ на 2022 рік на фінансування видатків, пов`язаних з погашенням заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, що здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, було передбачено 360 млн. грн., сума коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду у 2023 році буде визначена у бюджеті ПФУ на 2023 рік після його затвердження.

Повідомляв, що фінансування видатків, пов`язаних з погашенням заборгованості за рішеннями суду, відбувається в порядку черговості виконання рішень суду за датою набрання ними законної сили, і аналогічні правові висновки щодо застосування вказаних норм права викладені Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року (справа № 336/4675/17), від 21 червня 2018 року (справа № 523/1124/17), від 03 липня 2018 року (справа № 521/940/17), від 05 жовтня 2018 року (справа № 162/787/16-а).

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Посилався на те, що пенсійне забезпечення для відповідача є грошовим зобов`язанням, на яке поширюються вимоги ст. 625 ЦК України. Позов ОСОБА_1 по справі № 761/15587/24 розглядається в межах цивільного судочинства, а посилання відповідача на будь-які норми КАС України не мають жодного юридичного наповнення, оскільки при розгляді справи № 761/15587/24 суд керується процесуальними нормами, встановленими ЦПК України. При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені виключно в постановах Верховного Суду. Жодних вимог щодо врахування правових позицій апеляційних судів не існує.

Зазначав, що добровільність виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року по справі № 640/6941/21 не є чимось абсолютно безстроковим. З дати набрання цим рішенням законної сили позивач набув правового статусу кредитора, а ГУ ПФУ в м. Києві набуло правового статусу боржника.

Вказував, що відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України боржник повинен виконати свій обов`язок щодо погашення боргу, встановленого вищезазначеним рішенням суду, у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, але станом на день подання цього відзиву прострочення боржника щодо повного виконання рішення становить вже більше 30 календарних місяців.

Наголошував, що нарахування інфляційних втрат та 3 % річних не мають жодного відношення до дискреційних повноважень будь-якого адміністративного органу, оскільки регулюється загальними цивільно-правовими нормами, які застосовуються до будь-яких договірних або деліктних правовідносин.

Зауважував, що згідно судової практики ЄСПЛ рішення суду, яке набрало законної сили, має бути виконане не пізніше, ніж через 6 місяців з дати набрання цим рішенням законної сили.

Вказував, що право тлумачити норми законів України, в тому числі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», надано Верховному Суду та Конституційному суду України, але ж ніяк не відповідачу по справі

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року по справі №640/6964/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві частково задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, а саме визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві щодо відмови у перерахунку розміру пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки від 14 січня 2021 року №222/4/167/239/17 про розмір грошового забезпечення, станом на 05 березня 2019 року, наданої Військовою частиною НОМЕР_1 починаючи з 01 квітня 2019 року та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01 квітня 2019 року, на підставі довідки від 14 січня 2021 року №222/4/167/239/17 про розмір грошового забезпечення, станом на 05 березня 2019 року, наданої Військовою частиною НОМЕР_1 , з урахуванням раніше виплачених сум.

14 січня 2022 року рішення набрало законної сили.

24 січня 2023 року ОСОБА_1 отримав лист Головного управління ПФУ в м. Києві за №2200-30570/К-02/В-2600/23 в якому останній повідомляв, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року по справі №640/6964/21 проведено перерахунок пенсії в порядку, встановленому судовим рішенням, та здійснено нарахування коштів в сумі 286647,74 грн. (а. с. 8 - 10).

27 лютого 2024 року позивач висунув відповідачу досудову вимогу, в якій запропонував Головному управлінню ПФУ в м. Києві в десятиденний термін з дня отримання вищезазначеної досудової вимоги окремим платежем перерахувати на пенсійний рахунок ОСОБА_1 недоплачену пенсію за період з 01 квітня 2019 року по 31 грудня 2022 року у розмірі 286647,74 грн. (а. с. 11).

Згідно наданого розрахунку позивача заборгованість відповідача за період 01 квітня 2019 по 31 січня 2024 року становить 286647,74 грн. (а. с. 12 - 15).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення компенсації втрати частини доходів через порушення строків їх виплати та стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що зобов`язання, що виникли у відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на підставі судового рішення, є грошовими та виражені в національній валюті, матеріали справи не містять доказів виконання зобов`язань належним чином, відтак позивач вправі вимагати сплати 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасно виконане грошове зобов`язання.

Суд вважав доведеним факт завдання відповідачем позивачу моральної шкоди протиправними діями, встановленими рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року (справа № 640/6964/21), яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних з неправильним обчисленням розміру пенсії і виплатою її у заниженому розмірі, у порушенні його життєвих планів, звичайного способу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації, та при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди 15000 грн., виходив з характеру страждань, які зазнав позивач, їх тривалості, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із даними висновками, виходячи із наступного.

Відповідно до частини третьої статті 11, частини першої статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього відповідно до закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду (пункти 1, 2, 8 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба є діяльністю на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Предметом цього позову є стягнення процентів за безпідставне збереження коштів, три відсотки річних та інфляційні витрати за невиконання рішення адміністративного суду.

Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 263 КАС України справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Отже, на правовідносини щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних, передбачене статтею 625 ЦК України, є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги, а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18, провадження № 14-158цс20, дійшла висновку про те, що ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

За результатом аналізу частини п`ятої статті 21, частини першої статті 19 КАС України у їх поєднані можна дійти висновку, що юрисдикція спору про відшкодування моральної шкоди із суб`єкта владних повноважень визначається як за правовою природою правовідносин, зокрема публічно-правових, так і у зв`язку з тим, чи пред`явлено позов про відшкодування моральної шкоди в одному проваджені з вимогою про вирішення публічно-правового спору.

Ураховуючи те, що спір щодо нарахування, сплати та перерахунку соціальних виплат підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, спір за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України з одночасним відшкодуванням моральної шкоди також підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, провадження № 14-435цс18, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених вказаною статтею грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір. Юрисдикція спору про стягнення моральної шкоди у зв`язку із порушенням порядку здійснення повноважень органом влади визначається за правовою природою правовідносин, а також виходячи з того, чи пред`явлена вимога про відшкодування моральної шкоди в одному провадженні з вимогою про вирішення публічно-правового спору.

Зазначені правові висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18, провадження № 14-158цс20, від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16, провадження № 14-556цс19.

Європейський суд з прав людини у справі «Дія 97» проти України» (заява № 19164/04, рішення від 21 жовтня 2010 року, пункт 47) вказував, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справах «Каньєте де Хоньї проти Іспанії» (), заява № 55782/00, п. 36, ECHR 2002-VIII; «Гору проти Греції» (№ 3) (Gorou v. Greece (no. 3)), заява № 21845/03, п. 27, від 22 червня 2006 року; «Михолапа проти Латвії» (Miholapa v. Latvia), зава № 61655/00, п. 24, від 31 травня 2007 року, та «Андрєєва проти Латвії» (Andrejeva v. Latvia) [ВП], заява № 55707/00, п. 99, ECHR 2009-...).

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У своїй прецедентній практиці ЄСПЛ чітко визначив поняття «суд, встановлений законом». Зокрема, у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року (заяви № 29458/04 та № 29465/04) суд зазначив з посиланням на прецедентну практику, що термін «встановлений законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом, а фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», Комісія висловила думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

З огляду на викладене апеляційний суд зазначає, що враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України та усталену практику щодо їх застосування, що відповідає принципу юридичної визначеності, а також судову практику ЄСПЛ щодо поняття «суд, встановлений законом».

Таким чином, спір про стягнення компенсації інфляційних втрат, трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України, а також відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року (справа № 640/6964/21), виник внаслідок несвоєчасного виконання судового рішення у адміністративній справі, яким визнано протиправними дії ГУ ПФУ у місті Києві щодо відмови у перерахунку розміру пенсії ОСОБА_1 та зобов`язано ГУ ПФУ у місті Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , яке було ухвалено адміністративним судом, тому вимоги позивача підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства

Зважаючи на суб`єктний склад спору, предмет позову та характер спірних правовідносин, справа за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у місті Києві про стягнення компенсації втрати частини доходів через порушення строків їх виплати у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат, стягнення моральної шкоди не відноситься до юрисдикції загального суду і не могла бути ним розглянута.

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, мають ознаки публічно-правових, а тому спір підлягає розгляду за правилами КАС України.

З урахуванням наведеного судом першої інстанції не враховано, що даний спір є публічно-правовим спором, який має вирішуватись адміністративним судом у порядку КАС України і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не оцінює доводи апеляційної скарги та контраргументи відзиву на апеляційну скаргу по суті спору, щодо безпідставності нарахування 3 % річних та інфляційних втрат у пенсійних правовідносинах, недоведеності факту заподіяння та розміру моральної шкоди, дотримання відповідачем порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду за даною набрання ними законної сили в порядку черговості та в межах бюджетних асигнувань, оскільки дані доводи підлягають оцінці належним судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною четвертою статті 377 ЦПК України передбачено, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та частини першої статті 377 цього Кодексу, із роз`ясненням позивачу на виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України права протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. 255, 256, 367, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення компенсації втрати частини доходів через порушення строків їх виплати та стягнення моральної шкоди закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду та що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови він може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.