ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6255/23
провадження № 2/753/265/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2024 року Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Котвицького В.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання Яценка Ю.О., Шило Д.О., Володька С.С., Овчар В.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2»), в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 27.04.2022 № 39к в частині призупинення з нею дії трудового договору з 28.04.2022; зобов`язати відповідача поновити з позивачем з 28.04.2022 дію трудового договору; стягнути з відповідача на позивача користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.04.2022 по 19.12.2022 в сумі 307 508,96 грн; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за 14 днів невикористаної щорічної основної відпустки за період з 22.11.2021 по 21.11.2022 та грошову компенсацію за 2 дні невикористаної щорічної основної відпустки за період з 22.11.2022 по 19.12.2022.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 27.04.2022 №39к було призупинено з позивачем дію трудового договору з 28.04.2022 до відновлення можливості надання та виконання роботи, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, відповідно до положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Наказом ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» №280-к від 16.12.2022 «Про звільнення ОСОБА_3 », ОСОБА_3 19.12.2022 було звільнено з посади провідного спеціаліста відділу реалізації контрактів №1 Регіонального управління №2 Державної компанії «ІНФОРМАЦІЯ_2» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення чисельності і штату працівників, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає, що призупинення дії трудового договору з нею, як з працівником ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2», згідно з Наказом від 27.04.2022, проведено не у відповідності до вимог діючого трудового законодавства, у зв`язку з чим трудові гарантії позивача були порушенні, а відтак останні мають бути відновлені шляхом визнання Наказу від 27.04.2022 в частині призупинення дії трудового договору з позивачем незаконним і, як наслідок, поновленням дії трудового договору з позивачем з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 26.04.2023 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

До суду 07.07.2023 надійшов відзив, в якому відповідач заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що з 24.02.2022, після початку повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, діяльність відповідача у сфері експорту продукції і послуг військового призначення та подвійного використання, яка була основним джерелом доходів відповідача, фактично повністю зупинена. Державною службою експортного контролю України були скасовані усі дозволи на експорт продукції військового призначення. Натомість, в умовах повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України Міністерством оборони України покладено на відповідача виконання завдань щодо забезпечення закупівель для Збройних Сил України та інших військових формувань сучасного озброєння та військової техніки з метою забезпечення національної безпеки і оборони держави. На виконання вказаних завдань відповідач бере участь у виконанні державного оборонного замовлення з імпорту озброєння, військової і спеціальної техніки, іншої продукції і послуг військового призначення та подвійного використання, як безпосередній виконавець державних контрактів, так і є стороною у зобов`язаннях, укладених на виконання державного оборонного замовлення.

Таким чином, прибуток відповідача від здійснення імпортних операцій із закупівлі товарів, робіт і послуг оборонного призначення, які на даний час є основним видом діяльності Компанії, становить не більше 3% вартості таких товарів, робіт і послуг, що неминуче впливає на фінансовий стан відповідача. Отже, внаслідок початку повномасштабної збройної агресії та введення в Україні воєнного стану фінансовий стан відповідача суттєво погіршився і продовжує погіршуватися.

21.03.2022 відповідачем був виданий наказ № 51 про особливості його роботи в умовах воєнного стану, яким, зокрема, було зобов`язано керівників структурних підрозділів у строк до 25.04.2022 подати до управляння з роботи персоналом списки працівників, трудові договори з якими можуть бути призупинені та пропозиції щодо оголошення простою не з вини працівників.

На виконання зазначеного наказу, 21.04.2022 начальник регіонального управління № 2 подав до управління роботи з персоналом службову записку, в якій зазначив, що ОСОБА_3 фактично виконувала роботу з контролю документообігу та інші допоміжні функції при виконанні експортних контрактів. У зв`язку з хакерською атакою на інформаційні ресурси Компанії робота по контролю документообігу в Компанії здійснюється лише Управлінням цифрової трансформації без залучення осіб від контрактних підрозділів. Разом з тим, зупинка виконання експортних контрактів у зв`язку із анулюванням дозволів ДСЕКУ та іншими обставинами, пов`язаними із збройною агресією російської федерації проти України та введенням воєнного стану (ракетні удари по підприємствах ОПК, завантаження підприємств ОПК виключно внутрішніми замовленнями тощо) зменшила обсяги документообігу в підрозділі до нуля, а також повністю усунула потребу у будь-яких інших допоміжних функціях в контрактній роботі. Наразі зазначений працівник не супроводжує виконання жодного зовнішньоекономічного контракту чи іншого договору. Переговорів щодо укладення майбутніх договорів також не ведеться. Іноземними мовами не володіє. Таким чином, повністю відсутня робота, яка може виконуватись зазначеним працівником.

Так, на підставі пропозицій керівників структурних підрозділів наказом відповідача від 27.04.2022 № 39-к призупинено дію трудових договорів з 74 працівниками, в тому числі, і з позивачем.

Крім того, за результатами розгляду пропозицій начальника управління роботи з персоналом наказом від 26.11.2022 № 115-ШР штатний розпис відповідача було скорочено більше ніж на 40%, в тому числі повністю ліквідовано одразу 4 контрактні управління, зокрема, і регіональне управління № 2, у якому працювала позивач. 06.02.2023 позивача було звільнено, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Відповідач вважає, що саме на керівництво підприємства покладаються дискреційні повноваження щодо визначення переліку працівників, з якими необхідно призупинити дії трудових договорів, з самостійним визначенням відповідних трудових критеріїв для цього.

Таким чином, відповідачем повністю дотримано вимоги чинного законодавства під час видання оскаржуваного наказу. Посилання позивача на необхідність одночасного існування для обох сторін трудового договору неможливості його виконання стосується редакції статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яка набула чинності лише з 19.07.2022, тобто не діяла на момент видання оскаржуваного наказу.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України, тобто такі вимоги є безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

До суду 27.07.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що відповідачем разом з відзивом не надано суду доказів, що на момент видання оспорюваного наказу в частині призупинення з нею дії трудового договору, існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її.

Крім того, твердження відповідача про фактичне зупинення діяльності компанії у сфері експорту продукції і послуг військового призначення та подвійного використання не свідчить про неможливість відповідача забезпечити його роботою, оскільки предметом його діяльності є не лише здійснення діяльності з експорту вищевказаної продукції і послуг, але й здійснення їх імпорту та інших видів діяльності.

З урахуванням викладеного, відповідач не надав жодного доказу до відзиву, яким би довів, що був позбавлений можливості надати позивачу роботу, в тому числі, частково, дистанційно, шляхом встановлення скороченої тривалості робочого часу, дня, тижня, переведення на іншу роботу, яку здатен він виконувати відповідно до своєї кваліфікації та досвіду роботи.

Враховуючи вищевикладене, наполягає на задоволені позовних вимог.

До суду 03.08.2023 відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає, що твердження позивача про те, що вона у період з 28.04.2022 по 19.12.2022 могла та бажала продовжувати працювати не підтверджені жодними доказами, зокрема, не надано доказів, що вона у вказаний період зверталась до керівництва з пропозиціями про вихід на роботу, скасування призупинення дії трудових договорів, виконання будь-якої роботи. Крім того, самі лише вказівки у посадовій інструкції позивача про те, що повинен вміти працювати із імпортними операціями не свідчать про існування у відповідача у вказаний період реальних імпортних контрактів. Водночас, керівник управління чітко пояснив, що позивач на момент складання службової записки не мав жодної роботи, тому трудовий договір з ним було призупинено.

Посилання на те, що відповідачем у червні-липні 2022 року було змінено тривалість робочого дня не свідчить про збільшення обсягу роботи. Такі дії були здійснені для забезпечення роботи Компанії в такому режимі, який максимально відповідав режиму роботи основного замовника - Міністерства оборони України, та ніяким чином не пов`язані зі збільшенням обсягів роботи або навантаження на персонал, навпаки, у вказаний період обсяги роботи та навантаження послідовно зменшувалися. До того ж, наказом відповідача від 22.07.2022 було відновлено п`ятиденний робочий тиждень тривалістю 40 годин.

Крім того, зі звітів про фінансові результати відповідача за перше півріччя 2022 року, 9 місяців 2022 року, 2022 рік та перший квартал 2023 року вбачається, що неухильно зменшувався чистий фінансовий результат відповідача у порівнянні із показниками минулих звітних періодів. Перевиконання відповідачем показників фінансового плану, про яке зазначено у звіті про управління, свідчить лише про те, що Міністерство оборони України, яке затверджує фінансовий план відповідача, вже під час затвердження фінансового плану передбачає у ньому мінімальні показники прибутків, перевиконання яких аж ніяк не свідчить про покращення фінансового стану відповідача.

На підставі чого, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

До суду 24.10.2023 відповідачем подано до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що підрозділ, в якому працювала позивач був орієнтованим на здійснення експортної діяльності. Практично повне припинення експортної діяльності внаслідок повномасштабної агресії російської федерації стало причиною послідовного скорочення обсягів роботи у регіональному управлінні №2 та зрештою повної ліквідації цього підрозділу. Твердження позивача про те, що нібито підставою для зупинення дії трудового договору може бути лише повна зупинка діяльності підприємства або його структурних підрозділів не ґрунтується на законі.

До суду 22.11.2023 від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач зазначила, що відповідач активно здійснює свою діяльність, опрацьовує та укладає договори, контракти, що зокрема входить до посадових обов`язків позивача, а тому твердження відповідача про відсутність роботи та можливості позивачем її виконувати суперечать доказам, що наявні в матеріалах справи. Позивач вважає абсурдним твердження відповідача відносно того, що вона не надала жодних доказів того, що зверталась до свого керівництва із пропозицією про вихід на роботу, скасування призупинення дії трудових договорів, оскільки відповідачем не надано відповідного документа, який би визначав порядок повідомлення працівниками своєї готовності до виходу на роботу керівництва , а також доказів доведення змісту такого документу до працівників.

До суду 01.02.2024 від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, відповідно до яких позивач зазначила, що на час видання оспорюваного наказу не існувало істотних обставин, які б виключали можливість обох сторін трудових відносин, якими є позивач та відповідач, виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

До суду 15.03.2024 відповідачем подано заяву про застосування наслідків пропуску строків звернення до суду, яка була прийнята судом та оцінка якій буде надана у вказаному рішенні.

Також, 15.03.2024 відповідачем та позивачем подано до суду письмові пояснення щодо предмету спору з урахуванням та посиланням на судову практику.

Крім того, позивачем надано заперечення на заяву відповідача про застосування наслідків пропуску строків звернення до суду.

Також, 15.03.2024 позивачем подано до суду заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме, що позивач керуючись п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відмовляється від вимоги про поновлення з 28.04.2022 дію трудового договору з ОСОБА_3 та відповідачем, а також щодо негайного виконання рішення у цій частині.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закрив провадження у справі, оскільки, позивачем до суду подано заяву про відмову від частини позовних вимог, і суд вважає що остання підлягає до задоволення.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовних вимог не визнав, заперечував проти їх задоволення та просив суд відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні у якості свідка допитано ОСОБА_4 (працював у ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2»), який пояснив суду, що з осені 2019 року, працював начальником регіонального управління відповідача до моменту його розформування, основна задача якого знаходження покупця, проведення переговорів, підписання контракту та доведення до кінця контракту. Імпортом підрозділ не займався, оскільки для цього діяло окреме управління. Імпортом позивач не займалась, вона працювала в контрактному відділі та займалася діловодством. Свідок зазначив, що в будь-якому разі планував звільняти позивача, оскільки вона не веде зовнішньо-економічні контракти, а діловоди підрозділу вже не були потрібні. Після початку повномасштабного вторгнення відбувалась переорієнтація, частина працівників працювала по імпортним контрактам, позивача серед них не було. В 2022 році експортних контрактів не було, а відповідно до фаху позивачу не було чого запропонувати. Обсяги роботи по експорту в 2022 році були нульові. Сама ОСОБА_3 не просила надати їй роботу, на роботу не виходила, однак питання виходу на роботу не підіймалось. Свідку невідома інформація про те, що позивач повідомляла про свою готовність вийти на роботу. У позивача відсутня кваліфікація для контрактів, завдання, які вона виконувала по факту були з діловодства. Свідок зазначив, що з 28 квітня по грудень 2022 року 2-ге управління не укладало контракти, а загалом за все підприємство свідок відповісти не може. Свідок вказав, що позивач до будь-якого виду відповідальності під час роботи не притягувалась, проте однією із підстав її звільнення було відсутність у неї знань англійської мови.

У судовому засіданні у якості свідка допитано ОСОБА_5 (працював у ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2»), який пояснив суду, що працював на посаді начальника управління по роботі з персоналом. Також, пояснив, що через повномасштабне вторгнення РФ половина працівників компанії була на "простої", інша частина у Львові, тому виникла потреба у наказі №39к від 27.04.2022, ініціатором було керівництво компанії. Свідок вказав, що обсяги роботи сильно зменшилися, експорт припинився, оскільки перестали видавати дозволи на експортну діяльність. Відповідно до службової записки керівника підрозділу ОСОБА_3 включили до списку працівників з якими припинили трудові відносини. Свідку невідомо чи повідомляла ОСОБА_3 про своє бажання працювати під час військового стану.

Заслухавши представників сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд виходить з наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України). За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті).

Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» та обіймала посаду провідного спеціаліста відділу реалізації контрактів № 1 Регіонального управління № 2.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 з 24.02.2022 на території України введено воєнний стан.

Наказом ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 27.04.2022 №39к було призупинено з позивачем дію трудового договору з 28.04.2022 до відновлення можливості надання та виконання роботи, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, відповідно до положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Наказом ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» №280-к від 16.12.2022 «Про звільнення ОСОБА_3 », ОСОБА_3 19.12.2022 було звільнено з посади провідного спеціаліста відділу реалізації контрактів №1 Регіонального управління №2 Державної компанії «ІНФОРМАЦІЯ_2» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення чисельності і штату працівників, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 з 24.02.2022 на території України введено воєнний стан.

Дія воєнного стану неодноразово продовжувалася та триває по теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15.03.2022 прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (частина перша статті 1 Закону).

Частинами другою та третьою статті 1 Закону (тут і далі в редакції на час винесення оспорюваного наказу від 27.04.2022) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо (постанова Верховного Суду від 21.06.2023 по справі № 149/1089/22, провадження № 61-292св23).

За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем обіймала посаду провідного спеціаліста відділу реалізації контрактів № 1 Регіонального управління № 2.

Відповідно до посадової інструкції провідного спеціаліста відділу реалізації контрактів № 1 Регіонального управління № 3 Державної компанії «ІНФОРМАЦІЯ_2» провідний спеціаліст: готує проекти документів і довідкові матеріали для укладання договорів (контрактів) щодо експорту і імпорту товарів військового призначення та подвійного .використання; забезпечує у встановленому порядку виконання договорів (контрактів), що ним супроводжуються; здійснює своєчасну та якісну підготовку проектів договорів (контрактів) та інших документів, які опрацьовуються підрозділом; формує, з використанням даних маркетингових досліджень, інформаційно-довідкові матеріали стосовно відповідних ринків товарів військового призначення та подвійного використання; у встановленому порядку відвідує військові частини, режимні установи і підприємства; організує за дорученням керівництва Управління проведення переговорів з представниками іноземних суб`єктів господарської та іншої діяльності країн закріплених за Управлінням регіонів, та представниками підприємств оборонно-промислового комплексу України, бере участь у переговорах щодо укладання договорів (контрактів); у ході роботи використовує відомості за сукупністю всіх показників про номенклатуру, обсяги надходжень від експорту товарів військового призначення або подвійного використання, які є предметами міжнародних передач у рамках конкретного зовнішньоекономічного контракту у військово-технічній сфері, володіння якими дає змогу третій стороні здійснювати вплив на співробітництво, що створює загрозу національним інтересам і безпеці (крім тих відомостей, що мають передаватись відповідно до міжнародних зобов`язань зі ступенем секретності «таємно»; дотримується Правил внутрішнього розпорядку, санітарних та пожежних норм та правил, а також нормативних документів з питань охорони праці; дотримується вимог антикорупційного законодавства та антикорупційної програми Компанії, вживає заходи щодо запобігання вчинення корупційних та пов`язаних з корупцією правопорушень; за дорученням керівництва Управління бере участь у роботі спільних комісій і робочих груп; виконує інші доручення керівництва Управління та Відділу.

21.03.2022 ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» видано наказ «Про особливості роботи Державної компанії «ІНФОРМАЦІЯ_2» в умовах дії воєнного стану» № 51, відповідно до підпункту 7.2 пункту 7 якого керівникам самостійних структурних підрозділів Компанії наказано в строк до 25.04.2022 подати до Управління роботи з персоналом списки працівників, трудові договори з якими можуть бути призупинені відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 та пропозиції щодо оголошення простою не з вини працівників відповідно до статей 34 та 113 КЗпП України.

На виконання зазначеного пункту начальником Регіонального управління № 2 ОСОБА_4 надано начальнику управління роботи з персоналом ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» службову записку від 21.04.2022, в якій запропоновано призупинити дію трудового договору, в тому числі, з ОСОБА_3 , оскільки вона фактично виконувала роботу з контролю документообігу та інші допоміжні функції при виконанні експортних контрактів. У зв`язку з хакерською атакою на інформаційні ресурси Компанії робота по контролю документообігу в Компанії здійснюється лише Управлінням цифрової трансформації без залучення осіб від контрактних підрозділів. Разом з тим, зупинка виконання експортних контрактів у зв`язку із анулюванням дозволів ДСЕКУ та іншими обставинами, пов`язаними із збройною агресією російської федерації проти України та введенням воєнного стану (ракетні удари по підприємствах ОПК, завантаження підприємств ОПК виключно внутрішніми замовленнями тощо) зменшила обсяги документообігу в підрозділі до нуля, а також повністю усунула потребу у будь-яких інших допоміжних функціях в контрактній роботі. Наразі зазначений працівник не супроводжує виконання жодного зовнішньоекономічного контракту чи іншого договору. Переговорів щодо укладення майбутніх договорів також не ведеться. Іноземними мовами не володіє. Таким чином, повністю відсутня робота, яка може виконуватись зазначеним працівником.

З витягу зі штатного розпису ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» вбачається, що станом на 28.04.2022 у відділі, в якому працювала позивач передбачено 5 посад головного спеціаліста, а загальна кількість працівників Регіонального управління № 2 - 30. Водночас, відповідно до списку працівників Компанії, дія трудових договорів з якими призупиняється з 28.04.2022 до відновлення можливості надання та виконання роботи, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, відповідно до положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022, затвердженого оспорюваним наказом, трудові договори були призупинені лише з 4 працівниками зазначеного Управління, серед яких лише один працівник, який обіймав посаду провідного спеціаліста у відділі № 1 , яким є позивач.

Разом з тим, в оспорюваному наказі відповідачем не наведено підстав прийняття рішення про призупинення дії трудового саме з позивачем, а лише міститься посилання на статтю 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Зокрема, не обґрунтовано неможливість виконання позивачем покладених на неї обов`язків з огляду на те, що працівники, які обіймали аналогічну посаду в тому самому відділі були переведені на роботу дистанційно або на простой не з вини працівника.

Крім того, в ході судового розгляду судом установлено, що відповідач продовжував свою діяльність та після початку повномасштабного вторгнення його було передано до сфери управління Міністерства оборони України та покладено на нього виконання завдань щодо забезпечення закупівель для Збройних Сил України та інших військових формувань сучасного озброєння та військової техніки з метою забезпечення національної безпеки і оборони держави, що не заперечувалось сторонами.

Так, з відповіді ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 17.10.2023 за вих. № USE-13.1-9127 на адвокатський запит представника позивача вбачається, що в період з 03.03.2022 по 19.12.2022 ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» укладено 183 контракти з імпорту, 4 контрактів з експорту, 235 договори з резидентами України.

З викладеного вбачається, що як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» здійснювала свій основний вид діяльності, а саме, з експорту та імпорту озброєння, боєприпасів, військової техніки і спеціальних комплектуючих виробів для їх виробництва, вибухових речовин, робіт і послуг військового та спеціального призначення.

Крім того, відповідачем не обґрунтовано неможливість надання позивачу іншої роботи або переведення її на роботу в дистанційному режимі, не надано доказів, що ОСОБА_3 пропонувалась інша робота, однак вона від неї відмовилась.

До того ж, посилання сторони відповідача на зменшення прибутку та погіршення в цілому фінансового стану Компанії як підставу для призупинення дії трудового договору з позивачем не доводить абсолютну неможливість відповідача забезпечити позивача роботою, з огляду на те, що відповідачем не обґрунтовано, за якими принципами роботодавець визначав з ким слід призупинити трудові відносини, з ким продовжити простій, а кого перевести на дистанційну роботу.

В ході судового розгляду було допитано свідка ОСОБА_5 , який повідомив, що у 2022 році він працював начальником відділу кадрів у відповідача, після повномасштабного вторгнення РФ робота Компанії суттєво змінилася, а саме - стало менше експортних контрактів, що відобразилося на фінансовому становищі підприємства, у зв`язку з чим, було скорочено штат працівників на 40%. Зазначив, що Регіональні управління відповідача були експортними і роботи в них не було, оскільки зі слів керівника структурного підрозділу експортні контракти були зупинені через війну. Пояснив, що теоретично Регіональні управління можна було перекваліфікувати, але це складно. Крім того, запровадження в Компанії шестиденного робочого тижня було пов`язане не зі збільшенням обсягів роботи, а з необхідністю забезпечити режим роботи Компанії, який би максимально відповідав режиму Міністерства оборони України, водночас, шостий робочий день не оплачувався та у подальшому був скасований.

Разом з тим, пояснив суду, що йому невідомо чи зверталась ОСОБА_3 до керівництва з приводу надання їй роботи та з приводу поновлення дії трудового договору не зверталась.

Також, свідок ОСОБА_4 повідомив суду, що позивача не можна було перевести на іншу посаду, за відсутності у неї відповідного фаху та за відсутності володіння іноземними мовами.

Судом показання вказаних свідків оцінюються критично, оскільки вони співпадають з позицією відповідача та не знайшли свого підтвердження дослідженими в ході розгляду справи доказами.

Таким чином, в ході судового розгляду судом установлено, що у відповідача на час видання оскаржуваного наказу була можливість забезпечити позивача роботою, а у позивача її виконувати, тому призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним.

Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, суд зазначає наступне.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника.

Водночас частиною дев`ятою статті 10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Враховуючи, що незаконні дії відповідача позбавили ОСОБА_3 можливості працювати та призвели до порушення її конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин норму частини другої статті 235 КЗпП України, яка регулює подібні за змістом відносини, та покласти на відповідача обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час його перебування у вимушеному прогулі. Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним Верховним Судом у постановах від 21.06.2023 у в справі № 149/1089/22, від 31.01.2024 в справі № 161/8196/22.

Згідно положень пунктів 2, 8 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Відповідно до довідки від 13.02.2023 №USE-11.3-21 середньоденний заробіток позивача становить 1747,21 грн.

Розділом 6 Правил внутрішнього трудового розпорядку ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2», затверджених наказом ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 30.10.2019 №58 визначено, що тривалість робочого часу працівників компанії (крім працівників служби охорони Департаменту безпеки компанії, які залучені до цілодобового чергування) становить 40 годин з двома вихідними днями: субота та неділя.

Відповідно до наказу ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 02.06.2022 №63 «Про встановлення шестиденного робочого тижня на період дії воєнного стану», встановлено з 02.06.2022 шестиденний робочий тиждень тривалістю 48 годин працівникам ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2», які виконують свої посадові обов`язки на робочому місці та дистанційно (крім працівників служби охорони Департаменту безпеки компанії, які залучені до цілодобового чергування), а також запроваджено вказаним працівникам режим роботи з понеділка по суботу з одним вихідним днем - неділею.

Наказ ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 02.06.2022 №63 «Про встановлення шестиденного робочого тижня на період дії воєнного стану» було визнано таким, що втратив чинність та відновлено режим роботи, встановлений Правилами внутрішнього трудового розпорядку ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2», затвердженими наказом ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 30.10.2019 №58, наказом ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 22.07.2022 №76 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» від 02.06.2022 №63»

Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України "Про відпустки". Таким чином, на час дії воєнного стану призупинено дію ст. 71, 73 КЗпП України, що встановлюють офіційні святкові дні та дні, у які робота не проводиться, що в свою чергу, свідчить про відсутність святкових та неробочих днів під час воєнного стану.

Враховуючи вказаний режим роботи, відсутність під час воєнного стану офіційно святкових днів та днів, у які робота не проводиться, а також оскаржуваний Наказ від 27.04.2022, позивач перебувала у вимушеному прогулі з 28.04.2022 по 19.12.2022. У період часу з 28.04.2022 по 19.12.2022 кількість робочих днів склала 176 днів.

Згідно розрахунку позивача, який досліджено та перевірено судом середній заробіток без вирахування податків за період з 28.04.2022 по 19.12.2022 складає 307 508,96 грн (1747,21 грн. х 176), що і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки» встановлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно зі ст. 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до підпункт 2.2.12 п. 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за №114/8713 суми грошових компенсацій у разі невикористання відпусток є платою за невідпрацьований час.

Згідно зі ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Аналогічні норми містить і ст. 24 Закону України «Про відпустки».

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Позивач була звільнена 19.12.2022 з ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» на підставі наказу №280-к від 16.12.2022 «Про звільнення ОСОБА_3 ».

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Аналогічні положення закріплені в ч. 1 ст. 75 КЗпП України.

Періоди, які зараховують до роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, визначає ст. 9 Закону України «Про відпустки» та ст. 82 КЗпП України.

Так, зокрема, до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону України «Про відпустки»), зараховуються: час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та зарплата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу) (п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки»); час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (п. З ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки»).

Поряд з цим, положеннями ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Тобто працівник фактично не працює, не отримує допомогу по державному соціальному страхуванню і за ним не зберігають середній заробіток. Це означає, що відсутні підстави зарахувати до стажу роботи для щорічної основної відпустки період призупинення дії трудового договору.

Оскільки у період з 28.04.2022 по 19.12.2022 дія трудового договору була призупинена з позивачем згідно з Наказом від 27.04.2022, то період призупинення дії трудового договору з позивачем не було зараховано до стажу роботи позивача для щорічної основної відпустки.

Як вбачається з наказу ДК «ІНФОРМАЦІЯ_2» №280-к від 16.12.2022 про звільнення позивача, при звільненні позивачу було виплачено грошову компенсацію за 10 невикористаних календарних днів щорічної відпустки за робочий рік з 22.11.2021 по 21.11.2022. За період роботи позивача з 22.11.2022 по 19.12.2022 дні щорічної відпустки не були нараховані через призупинення дії трудового договору. У випадку непризупинення дії трудового договору з позивачем, загальна кількість днів щорічної відпустки за період з 22.11.2021 по 21.11.2022 мала б становити 24 календарних днів (24 (тривалість щорічної відпустки) : 361 к.дн (розрахунковий період) х 361 к.дн (стаж роботи за останній робочий рік з 22.11.2021 по 21.11.2022), відповідачем було виплачено позивачу грошову компенсацію за 10 календарних днів невикористаної відпустки, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача компенсація за 14 календарних днів невикористаної відпустки.

У випадку непризупинення дії трудового договору з позивачем кількість днів щорічної відпустки за період з 22.11.2022 до 19.12.2022 мала б становити 2 календарних дні (24 (тривалість щорічної відпустки) : 365 к.дн (розрахунковий період) х 28 к.дн (стаж роботи за останній робочий рік з 22.11.2022 по 19.12.2022), за які б Позивачу мала бути виплачена компенсація при звільненні.

Отже, оскільки Наказ від 27.04.2023 в частині, що стосується призупинення дії трудового договору з позивачем, є незаконним та підлягає скасуванню, а дія трудового договору з Позивачем - поновленню, враховуючи, що за період з 22.11.2021 по 21.11.2022 позивачу не було виплачено грошову компенсацію за 14 календарних дні щорічної відпустки, а за період з 22.11.2022 по 19.12.2022 - грошову компенсацію за 2 календарних дні щорічної відпустки, то з відповідача підлягає стягненню грошова компенсація за 14 невикористаних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 22.11.2021 по 21.11.2022 та грошова компенсація за 2 невикористаних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 22.11.2022 по 19.12.2022 в загальній сумі 27 955,36 грн. без вирахування податків та зборів.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновків, що в ході судового розгляду доведено факт порушення відповідачем норм чинного трудового законодавства по відношенню до позивача та наявності підстав для визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору з позивачем, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, тому позов підлягає задоволенню.

Разом з тим, вирішуючи заяву сторони відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, необхідно зазначити наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Гарантії працівників при незаконному звільненні з роботи та порушенні порядку їх звільнення з роботи законодавцем визначені у статті 235 КЗпП України.

Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Заявляючи відповідне клопотання про поновлення встановленого законом строку, особа не повинна наводити конкретних причин пропуску такого строку, крім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, так як строк звернення до суду не пропущено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12.03.2020 до 03.04.2020 на усій території України установлено карантин, який неодноразово продовжувався та діяв до 30.06.2020.

Так, постановою КМУ від 27.06.2023 № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З 02.04.2020 набрав чинності Закон України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 233 КЗпП України продовжуються на строк його дії. Тому строк на звернення позивачем з цим позовом, заявленим у квітні 2023 року, тобто під час карантину, не сплив.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46 гс 22), постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480 сво 22).

Ураховуючи викладене, продовження строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, унормовано пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України, а тому позивач не повинен був обґрунтовувати поважність причин пропуску строку для вирішення трудового спору, як і подавати таку заяву, оскільки цей строк продовжується на строк дії карантину у силу закону.

Таким чином, заява про застосування наслідків строків звернення до суду є необґрунтованою, тому задоволенню не підлягає. Водночас, обґрунтовуючи свою заяву відповідач посилався на постанову Верховного Суду у справі № 552/4200/21, однак слід зауважити, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові у справі № 947/8885/21 від 11.12.2023 відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.11.2022 у справі № 552/4200/21, оскільки запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину, що визначено положеннями закону.

Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір у розмірі 2 147,20 грн підлягають стягненню на його користь з відповідача.

Що стосується витрат на правничу допомогу, то позивач не позбавлений змоги подати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, оскільки в позовній заяві наводив попередній розрахунок витрат, пов`язаних із правничою допомогою, а також до закінчення розгляду справи зазначив, що відповідні докази будуть надані до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 259, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Провадження у справі в частині позовних вимог щодо зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 поновити з 28.04.2022 дію трудового договору з ОСОБА_3 та негайного виконання рішення суду в частині поновлення дії трудового договору з ОСОБА_3 - закрити.

Позов ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_2 "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" № 39к від 27.04.2022 в частині призупинення дії трудового договору з 28.04.2022 з ОСОБА_3 , провідним спеціалістом відділу реалізації контрактів " №1 Регіонального управління № 2 Державної компанії "ІНФОРМАЦІЯ_2".

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.04.2022 по 12.12.2022 в сумі 307 508,96 (триста сім тисяч п`ятсот вісім гривень 96 коп.) гривень без вирахування податків та зборів.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за 14 невикористаних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 22.11.2021 по 21.11.2022 та грошову компенсацію за 2 невикористаних дні основної відпустки за період роботи з 22.11.2022 по 19.12.2022 в загальній сумі 27 955,36 (двадцять сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 36 коп.) гривень без вирахування податків та зборів.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2 147,20 гривень.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_2, ЄДРПОУ: НОМЕР_3, юридична адреса: АДРЕСА_2.

Суддя В.Л.Котвицький