Головуючий у суді першої інстанції: Ульяновська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Столяр Оксани Іванівни, подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року, ухвалене у складі судді Ульяновської О.В., у цивільній справі № 759/15880/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Зазначав, що 18 липня 2019 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В.Ю., відповідно до якого він передав відповідачці у власність грошові кошті у розмірі 641 328,00 грн., що за курсом НБУ на момент укладання договору становило 24 800,00 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язалась повернути отримані кошти до 18 липня 2020 року. ОСОБА_2 було повернуто суму позики, яка еквівалентна 4 800,00 доларам США. Станом на 12 серпня 2023 року основна сума боргу за договором позики становить 20 000,00 доларів США, що за курсом НБУ становить 748 000,00 грн. Також відповідно до умов договору позики відповідачка зобов`язана сплатити на його користь 3 % річних та пеню. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики у загальному розмірі 5 159 737,60 грн., з яких 748 000,00 грн. - сума основного боргу, 4 375 800,00 грн. - пеня за період з 19 липня 2020 року по 23 лютого 2022 року та 35 937,60 грн. - 3% річних за вказаний період.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, адвокат Столяр О.І., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позивач не довів факту укладення договору позики та не надав на підтвердження позовних вимог оригіналу вказаного договору. Звертає увагу на те, що до матеріалів справи представником ОСОБА_1 було надано належним чином завірену копію договору позики та повідомлено суд проте, що оригінал договору знаходиться у позивача. При цьому, відповідач не ставив під сумнів та не спростовував існування укладеного між сторонами договору позики, та, відповідно, не ставив під сумнів відповідність наданої суду копії договору позики його оригіналу. У разі ж наявності у суду сумнівів у відповідності наданої копії договору її оригіналу, суд мав можливість витребувати відповідний оригінал договору відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України. Також зазначає, про те, що станом на момент подачі даного позову позивачем не була пропущена позовна давність за вимогами про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 .

В судовому засіданні адвокат Столяр О.І., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з наведених у ній підстав.

Адвокат Чернецька Г.М., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 18 липня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої на підставі довіреності від 13 травня 2019 року діяв ОСОБА_3 , було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №2912 (а.с. 13-16).

Відповідно до п. 1 вказаного договору ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 641 328,00 грн., що за курсом НБУ на момент укладання договору становить еквівалент 24 800,00 доларів США, а позичальник зобов`язаний повернути отримані кошти до 18 липня 2020 року включно.

Згідно з п. 2.2. позика повертається у строки та в порядку, визначеному п. 2.6. цього договору у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошових коштів в рахунок повернення позики.

Відповідно до п. 2.4. договору позики про кожен факт повернення позики або її частини в готівковій формі позикодавець або уповноважена ним особа надає позичальнику власноручно підписану ним розписку про отримання грошових коштів.

Пунктом 3 договору позики встановлено, що при неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики або її частини, у строки, визначені п. 2.6. цього договору, позичальник сплачує позикодавцеві пеню в розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу.

Відповідно до п. 12 договору позики позикодавець зобов`язується повернути позичальнику цей договір з відповідною власноручною розпискою на ньому про одержання коштів, зазначених в п. 1 цього договору. У разі неможливості повернення примірника цього договору позикодавець повинен вказати про це у відповідній нотаріально посвідченій заяві щодо виконання позичальником своїх зобов`язань та повернення позики в повному обсязі та відсутності будь-яких претензій матеріального характеру до позичальника.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не повернула позику в повному обсязі, в серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 748 000,00 грн., що за курсом НБУ еквівалентно 20 000,00 доларів США, а також 3 % річних 35 937,60 грн. за період з 19 липня 2020 року по 23 лютого 2022 року та 4 375 800,00 грн. пені за вказаний період, а всього 5 159 737,60 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів наявності обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення договору позики, не пояснив відсутність оригіналу договору позики.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Статтею 1049 ЦК України передбачений обов`язок позичальника повернути позику, а саме: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивач ОСОБА_1 суду першої інстанції надав копію договору позики від 18 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №2912, та вказав про наявність у нього оригіналу цього договору, що є свідченням як укладення між сторонами договору позики, так і невиконання відповідачкою умов договору позики.

При цьому, вказуючи про не надання суду оригіналу договору позики, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідачка ОСОБА_2 не ставила під сумнів відповідність наданої суду копії договору та не спростовувала наявність між нею та позивачем договірних відносин за вищевказаним договором позики.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з відзиву ОСОБА_2 на позовну заяву, остання заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1 з підстав пропуску строку позовної давності, а в подальшому подала до суду клопотання про закриття провадження у справі в з в`язку з виконанням всіх зобов`язань перед позивачем.

Таким чином, ОСОБА_2 не оспорювала наявність договору позики від 18 липня 2019 року, укладеного між нею та ОСОБА_1 .

Відтак, нотаріально посвідчений договір позики від 18 липня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є належним доказом укладення сторонами договору позики та отримання останньою коштів в сумі 641 328,00 грн., що за курсом НБУ на момент укладання договору становить еквівалент 24 800,00 доларів США.

Заперечуючи проти позову відповідачка зазначала, про те, що зобов`язання за договором позики від 18 липня 2019 року виконано в повному обсязі.

Разом з тим, ОСОБА_2 не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини. Зокрема, примірника договору позики, належного позикодавцю з його власноручною розпискою на ньому про одержання коштів, або нотаріально посвідченої заяви позикодавця про виконання позичальником своїх зобов`язань та повернення позики в повному обсязі, та відсутності будь-яких претензій матеріального характеру до позичальника, складання яких передбачено положенням п. 12. договору позики за умови виконання ОСОБА_2 зобов`язання в повному обсязі.

Враховуючи наявність між сторонами правовідносин за договором позики від 18 липня 2019 року та з огляду на недоведеність ОСОБА_2 факту відсутності боргу перед ОСОБА_1 за вказаним договором, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Пунктом 3 договору позики від 18 липня 2019 року встановлено, що при неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики або її частини, у строки, визначені п. 2.6. цього договору, позичальник сплачує позикодавцеві пеню в розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу.

Крім того, згідно з ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 18 липня 2019 року пеня та три проценти річних у загальному розмірі 5 159 737,60 грн., з яких 748 000,00 грн. - сума основного боргу, 4 375 800,00 грн. - пеня за період з 19 липня 2020 року по 23 лютого 2022 року та 35 937,60 грн. три проценти річних за вказаний період.

При цьому колегія суддів відхиляє посилання представника ОСОБА_2 на пропуск позивачем строків позовної давності при зверненні із даними позовними вимогами.

Відповідно до положень ст.ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається зі змісту договору позики від 18 липня 2019 року ОСОБА_2 зобов`язалася повернути позивачу отримані кошти до 18 липня 2020 року включно. При цьому, 30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30 червня 2023 року.

Крім того, згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією РФ проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема п. 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

З позовом до ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернувся 22 серпня 2023 року. А тому у суду відсутні підстави для висновку, що ОСОБА_1 пропущений строк позовної давності.

Враховуючи викладене, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 підлягає стягненню 13 420,00 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, та 20 130,00 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, а всього 33 550,00 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Столяр Оксани Іванівни, подану в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 748 000,00 грн. - суми основного боргу, 4 375 800,00 грн. - пені за період з 19 липня 2020 року по 23 лютого 2022 року та 35 937,60 грн. - три проценти річних за період з 19 липня 2020 року по 23 лютого 2022 року, а всього 5 159 737,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 420,00 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, та 20 130,00 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, а всього 33 550,00 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: