ВизнатиКИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/7412/23 Головуючий у 1 інстанції: Зотько Т.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

В червні 2023 року позивачі звернулися до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначають, що ОСОБА_2 був зареєстрований 10.07.2003 року з дозволу власниці особового рахунку ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що відповідач не проживає у спірній квартирі від 2009 року, особистих речей не має, та не приймає в участі в оплаті комунальних платежів за утримання прибудинкової території.

Факт не проживання відповідача за вищевказаною адресою підтверджується актом від 28.03.2023 року, засвідченого начальником ЖЕД-305. Даний акт був складений за участю свідків в присутності начальника ЖЕД.

Отже, наявність реєстрації відповідача у спірній квартирі тягне за собою для позивачів додаткові витрати з оплати комунальних послуг та перешкоджає вільному розпорядженню цим майном, а відтак позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02.04.2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент залишення спірної квартири відповідач був неповнолітнім та не міг самостійно обирати місце свого проживання, а на момент звернення позивачки 05.06.2023 року до суду перебував у Німеччині, куди виїхав у зв`язку з військовою агресією та введенням в Україні воєнного стану. Всі ці обставини у сукупності районний суд розцінив як поважні причини не проживання відповідача за адресою спірної квартири, проте на переконання апелянта суд не взяв до уваги і відповідно не надав оцінку періоду від 06.06.2021 року до 13.04.2022 року, протягом якого відповідач будучи повнолітнім та перебуваючи на території України не вчинив жодної дії, які б свідчили: про його відношення до спірної квартири, що його цікавить спірна квартира, або що його відсутність на спірній житловій площі пояснювалася поважними причинами.

Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував якими були причини не проживання відповідача у спірній квартирі у період від 06.06.2021 року до 13.04.2022 року та не надав обставинам цього періоду відповідну правову оцінку.

Також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що обставини звернення позивачки до суду 02.06.2023 року, тобто під час та в період, коли відповідач перебував у Німеччині, не можуть впливати на результат у даній справі, оскільки як вже зазначала, починаючи від 07.12.2021 року право на житлову площу спірної квартири за відповідачем на той час не зберігалося, а сам виїзд та перебування в Німеччині не створює передбачених чинним законодавством підстав для збереження за відсутнім права на житлову площу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що відповідач втратив інтерес до спірного житла, оскільки на момент залишення спірної квартири він був неповнолітнім та не міг самостійно обирати місце свого проживання, а на момент звернення позивачки 05.06.2023 до суду з вказаним позовом до відповідача, вона була достеменно обізнана про виїзд відповідача з матір`ю до Німеччини, у зв`язку з військовою агресією та введенням в Україні воєнного стану, де відповідач 13.04.2022 отримав посвідку на тимчасове проживання.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що на підставі ордеру №40244 Серії Б від 05 червня 1989 року, виданого за рішенням виконкому Ватутінського районної ради народних депутатів, батьку позивачів - ОСОБА_6 , було надано житло - спірна квартира АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , що складається з 2+2 ізольованих квартир, площею 57,8 кв.м. по АДРЕСА_4 на сім`ю з восьми осіб: він, дружина ( ОСОБА_5 ), мати дружини ( ОСОБА_7 ), позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа - ОСОБА_4 та на доньку ОСОБА_1 (а.с.18).

За свідоцтвом про смерть ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 48 років (а.с.17).

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 69 років (а.с.16).

Як вбачається із заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.03.2010 року, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.19).

Встановлено, що на день звернення до суду з цим позовом у спірній квартирі зареєстровані дев`ять осіб, що підтверджується відповіддю на запит від 30.03.2023 року Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації (зворотна сторона, а.с.21), в тому числі і відповідач ОСОБА_2 .

Факт не проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується Актом від 28.03.2023 року про не проживання особи за місцем реєстрації, підписаним мешканцями будинку за адресою: АДРЕСА_4 , що засвідчений начальником ЖЕД -305, М.Є. Мірутою .

Як вірно зазначено судом першої інстанції, статтею 47 Конституції України та ст.9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій.

За вимогами ч.1 ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно з ч.1 ст.63 Житлового кодексу України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Статтею 64 ЖК передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належить чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки.

Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до змісту положень ст.ст.71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на підставі статті 71 ЖК та у визначеному статтею 72 ЖК порядку, передбачає обов`язкове з`ясування причин відсутності особи у жилому приміщенні, так як відсутність особи з поважних причин виключає визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України у п.10 постанови №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 - ти місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 - ти місяців.

На підставі викладеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців.

Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами.

Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року.

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Суд першої інстанції вірно встановив поважні причини, не проживання відповідача у спірній квартирі до 06.06.2021 року, оскільки встановлені по справі обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_5 . Відповідач не проживав у спірній квартирі від 2009 року, коли він покинув її після переїзду матері до іншого житла. В подальшому Деснянським районним судом м.Києва було ухвалено рішення про визнання матері відповідача - ОСОБА_12 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На той час сам відповідач був неповнолітнім, і, крім того, він був дитиною інвалідом з дитинства. Отже, у вказаний період ОСОБА_2 був неповнолітнім, а відтак не міг самостійно обирати місце свого проживання та за станом свого здоров`я потребував сторонньої допомоги.

Разом з тим, щодо твердження позивачки та її представника, що відповідач не проживає у даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, то суд першої інстанції вірно врахував той факт, що стороною позивача не надано доказів про укладення відповідачем, до моменту досягнення повноліття, договору з відповідною управляючою компанією на здійснення оплати витрат по комунальних платежах та утриманню житла самостійно, а зобов`язання неповнолітніх дітей по сплаті вказаних витрат зобов`язані нести їх батьки, як представники неповнолітніх дітей, а відтак, саме батьки відповідача зобов`язані були нести вказані витрати до досягнення повноліття ОСОБА_2 .

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з військовою агресією та введенням в Україні воєнного стану, відповідач з матір`ю були вимушені виїхати до Німеччини, де відповідач 13.04.2022 отримав посвідку на тимчасове проживання.

Згідно ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні соціальною цінністю.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що причини не проживання відповідача за адресою спірної квартири, починаючи від 13.04.2022 року, є поважними причинами.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Належних доказів на підтвердження факту вибуття ОСОБА_2 на постійне проживання до іншого житлового приміщення, матеріали справи не містять, як не містять і будь-яких документальних підтверджень наявності у відповідача постійного місця проживання в іншому населеному пункті або в іншому жилому приміщенні в тому ж населеному пункті.

З матеріалів справи, вбачається, що у вказаний у позові період ОСОБА_2 був неповнолітнім, а відтак не міг самостійно обирати місце свого проживання, а також у зв`язку з військовою агресією та введенням в Україні воєнного стану, відповідач з матір`ю були вимушені виїхати до Німеччини.

Будь-яких фактичних даних, які б свідчили про обрання відповідачем іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо), під час розгляду цієї справи не добуто.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачка не довела, що відповідач втратив інтерес до спірного житла, вибув на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, а тому суд першої інстанції вірно вважав відсутніми підстави для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: