Номер провадження: 22-ц/813/5196/24
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на додаткове рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 18 березня 2024 року за заявою представника ОСОБА_1 адвоката Ворсуляка Олександра Валентиновича по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, спричиненої кримінальним переслідуванням,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, спричиненої кримінальним переслідуванням.

У позовній заяві представник позивача просив суд при винесені рішенні по справі вирішити питання щодо стягнення з відповідача Держава Україна за рахунок бюджету України витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн, та витрати на виготовлення експертного висновку Лабораторії психологічних досліджень «Психологія» від 15.03.2023 року у розмірі 20 000,00 грн.

В судовому засіданні, під час судових дебатів, представником позивача адвокатом Ворсуляком О.В., було подано заяву щодо зобов`язання надати додаткові докази на понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 27 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, спричиненої кримінальним переслідуванням задоволено частково.

07 березня 2024 року до канцелярії суду представником позивача адвокатом Ворсолюком О.В. подано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, у якому зазначено, що всього адвокатом витрачено часу на виконання робіт та надання послуг 39 годин, що із розрахунку вартості однієї години у розмірі 500 грн, сумарно складає 19 500 грн. Крім того, адвокатом здійснено витрати на формування адвокатського досьє, роздруківки копій матеріалів справи (том 1 на 250 аркушах, том 2 на 77 аркушах) для участі в дослідженні судом письмових доказів та наданні пояснень участі в судових дебатах, що складає 500 гривень із розрахунку вартості друку 1 аркуша в 1,5 гривні. Таким чином витрати, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на правову допомогу адвоката складають 20 000,00 грн.

Додатковим рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 18 березня 2024 року стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 500 (дев`ять тисяч п`ятсот) грн 00 коп.

Не погоджуючись з таким додатковим рішенням суду, Державна казначейська служба України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить додаткове рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 18 березня 2024 року скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що по-перше, стороною позивача документально не підтверджено витрати на правничу допомогу адвоката та не надано розрахунку цих витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. По-друге, питання розподілу судових витрат понесених у справі № 521/18375/23 мало б вирішуватись виключно між ОСОБА_1 та ГУ НП в Одеській області, Одеською обласною прокуратурою, а не шляхом стягнення з Державного бюджету України, адже позовна заява щодо відшкодування моральної шкоди була подана позивачем у зв`язку з протиправними, на його думку, діями посадових осіб поліції та прокуратури, а також оскільки окремі юридичні особи, в тому числі, органи поліції та прокуратури самостійно несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями, є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня, тому будь-які виплати, повинні відшкодовуватись з рахунків таких органі. По-третє, як зазначалося вище, місцевий суд, всупереч безальтернативним приписам пункту 3 частини 2 статті 141 та пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України, стягнув витрати на правничу допомогу адвоката не зі сторони у справі, а з Державного бюджету України. Таким чином Казначейство вважає, що у вказаній ситуації відсутні підстави для стягнення судових витрат з Державного бюджету України, а у разі задоволення апеляційної скарги такі витрати мають бути покладені на сторону, внаслідок неправомірних дій якої виник спір.

Одеська обласна прокуратура подала на дану апеляційну скаргу відзив, в якому зазначає про те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин. Разом з тим, оскільки суб`єктом відповідальності у справах наведеної категорії є Держава, Одеська обласна прокуратура у даному випадку не є юридичною особою, яка особисто відповідає за зобов`язаннями держави Україна. Отже, незважаючи на те, що ОСОБА_1 визначено Одеську обласну прокуратуру, ГУНП в Одеській області у якості відповідачів у справі, належним відповідачем у справі № 521/18375/23 є держава, яка брала участь у справі через представників в особі органів державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, через що судові витрати у цій справі підлягали стягненню з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Частково задовольняючи заяву представника позивача - адвоката Ворсуляка О.В. про ухвалення додаткового рішення та стягуючи на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 9500 грн, суд першої інстанції виходив з дотримання принципів обґрунтованості, пропорційності (співмірності) витрат на оплату послуг адвоката, складності справи, значення її для сторін, з обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також пропорційності розміру задоволених позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- 17.07.2023 року, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, спричиненої кримінальним переслідуванням, у якому просив суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України 2 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної органом досудового слідства внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Крім того у позові зазначено, що попередній розрахунок судових витрат складає 20 000 грн за виготовлення експертного висновку та 20 000 грн на послуги адвоката (т. 1 а/с 2-18).

В судовому засіданні, яке призначено на 27.02.2024 року, під час судових дебатів, представником позивача адвокатом Ворсуляком О.В., було подано заяву щодо зобов`язання надати додаткові докази на понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України (т. 2 а/с 106).

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 27 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, спричиненої кримінальним переслідуванням задоволено частково.

03.03.2024 року через службу кур`єрської доставки, представником позивача адвокатом Ворсолюком О.В. направлено детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; акт виконаних робіт (наданих послуг), витрат, здійснений адвокатом; договір № б/н про надання правничої допомоги від 10.05.2023 року; довідку про підтвердження отримання коштів за надання правової допомоги у розмірі 20 000 грн. З наданих до суду документів вбачається наступне:

- 10.05.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір № б/н про надання правничої допомоги, згідно якого Адвокат надає Клієнту правову допомогу з підготовки позову щодо стягнення за рахунок Державного бюджету України компенсації моральної шкоди, спричиненої кримінальним переслідуванням з боку Держави. Гонорар адвоката обраховується, виходячи із витраченого адвокатом часу для надання правової допомоги (проведення консультацій, вивчення матеріалів справ, інших документів, участь в судових засіданнях). Якщо судове засідання не відбулося, але адвокат прибув до суду, і перебував в суді, то така робота адвоката, якщо засідання відкладено не з його вини, обраховується мінімум як 1 година роботи адвоката, якщо час перебування в суді менший за 1 годину. Вартість однієї години роботи адвоката сторони погодили в 500 гривень за 1 годину. Вартість друку однієї сторінки формату А4, яку виготовляє адвокат, застосовуючи власні технічні засоби і із витратами власних запасів офісного паперу, складає 1,5 грн. Для отримання оплати адвокат подає акт виконаних робіт, який погоджується із клієнтом (т. 2 а/с 119);

- згідно детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги всього адвокатом витрачено часу на виконання робіт та надання послуг 39 годин, що із розрахунку вартості однієї години у розмірі 500 грн, сумарно складає 19 500 грн. Крім того, адвокатом здійснено витрати на формування адвокатського досьє, роздруківки копій матеріалів справи (том 1 на 250 аркушах, том 2 на 77 аркушах) для участі в дослідженні судом письмових доказів та наданні пояснень участі в судових дебатах, що складає 500 гривень із розрахунку вартості друку 1 аркуша в 1,5 гривні. Таким чином витрати, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на правову допомогу адвоката складають 20 000 грн (т. 2 а/с 113-115).

- 03.03.2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було складено та підписано Акт виконаних робіт (наданих послуг), витрат, здійснений адвокатом, згідно якого Адвокат надав, а Клієнт прийняв правову допомогу, визначену договором № б/н про надання правничої допомоги від 10.05.2023 року, яка полягала в наступному:

- вивчення матеріалів кримінальних справ, висновку експерта ОСОБА_3 , обговорення правової позиції, шляхом проведення консультації;

- підготовка проекту цивільного позову, визначення переліку додатків до позову, пошук в ЄДРСР копій судових рішень, які були відсутні у Клієнта;

- підготовка клопотання про виклик свідків, тимчасовий доступ до документів, що становлять охоронювану законом таємницю, клопотання про арешт майна із додатками;

- вивчення відзиву на позов представника Одеської обласної прокуратури;

- вивчення відзиву на позов представника Державної казначейської служби;

- підготовка проекту відповіді на відзив відповідача Одеської обласної прокуратури, визначення і формування додатків;

- підготовка проекту відповіді на відзив відповідача Державної казначейської служби, підписання документу ЕЦП, надсилання учасника справи і суду засобами електронного зв`язку;

- ознайомлення із відзивом представника відповідача ГУНП в Одеській області;

- участь в судовому засіданні 19.09.2023 року;

- підготовка проекту відповіді на відзив відповідача ГУНП в Одеській області, підписання документу ЕЦП, надсилання учасника справи і суду засобами електронного зв`язку;

- участь в судовому засіданні 03.10.2023 року;

- вивчення заперечень на відповідь на відзив ГУНП в Одеській області;

- участь в судовому засіданні 07.11.2023 року;

- ознайомлення із матеріалами справи № 521/18375/23, формування копій матеріалів справи;

- прибуття до суду в судове засідання, призначене на 30.11.2023 року, яке не відбулося з причин, що не залежали від сторони позивача;

- участь в судовому засіданні 16.01.2024 року;

- підготовка письмових тез виступу в судових дебатах у судовому засіданні 27.02.2024 року.

Згідно довідки від 03.03.2024 року адвокат Ворсуляк О.В. підтвердив отримання коштів від ОСОБА_1 за надання правової допомоги у розмірі 20 000 грн (т. 2 а/с 118),

Крім того, до суду надано ордер серії ВН № 1271798, що підтверджує повноваження адвоката Ворсуляка О.В. на представництво інтересів ОСОБА_1 в Малиновському районному суді м. Одеси на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 15.12.2023 року (т. 1 а/с 246).

Колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до змісту ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За приписами ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

При цьому серед основних засад (принципів) цивільного судочинства п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України закріплює принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

Згідно ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

За приписами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ст. 141 ЦПК України, що закріплює вимоги щодо розподілу судових витрат між сторонами, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Згідно приписів ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, у рішенні по справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

ЄСПЛ в своєму рішенні від 07 листопада 2013 року у справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07) зазначив, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (рішення від 07.11.2013 року у справі «Бєлоусов проти України», Заява № 4494/07, п. 115).

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:

1) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21);

2) розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (пункти 28, 29);

3) саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44).

В постанові від 25 жовтня 2022 року у справі № 820/3681/18 (адміністративне провадження № К/9901/27069/19) Верховний Суд зазначив: «Розмір відповідної суми (витрат на правничу допомогу) має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат. Склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат».

В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20) роз`яснено, що в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України в першій заяві по суті спору, а саме в позовній заяві зазначено, що попередній розрахунок судових витрат складає 20 000 грн за виготовлення експертного висновку та 20 000 грн на послуги адвоката.

В судовому засіданні, яке призначено на 27.02.2024 року, під час судових дебатів, представником позивача адвокатом Ворсуляком О.В., було подано заяву щодо зобов`язання надати додаткові докази на понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

27 лютого 2024 року Малиновським районним судом міста Одеси по суті спору ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, спричиненої кримінальним переслідуванням задоволено частково, тобто мета надання адвокатом Ворсуляком О.В. правової допомоги ОСОБА_1 в суді першої інстанції досягнута. Дане рішення суду залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року.

03.03.2024 року через службу кур`єрської доставки, представником позивача адвокатом Ворсолюком О.В. направлено докази на понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката, а саме: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; акт виконаних робіт (наданих послуг), витрат, здійснений адвокатом; договір № б/н про надання правничої допомоги від 10.05.2023 року; довідку про підтвердження отримання коштів за надання правової допомоги у розмірі 20 000 грн.

Відповідно ч. 6 ст. 124 ЦПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Колегія суддів констатує, що позивачем дотримано процесуальний порядок звернення з заявою про компенсацію йому судових витрат та строк подачі доказів на підтвердження таких витрат.

За таких обставин, у суду першої інстанції були наявні всі підстави для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу.

Апеляційним судом критично сприймаються доводи скаржника про недоведеність понесених відповідачем судових витрат, виходячи з наступного.

Так, у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України відповідачем подано до суду докази понесених судових витрат на правничу допомогу.

Не маючи повноважень втручатися в відносини між адвокатом та клієнтом щодо визначення гонорару адвоката за надані ним послуги, суд лише здійснює оцінку дійсності, обґрунтованості, розумності і співмірності такого гонорару вчиненій адвокатом роботі під час судового провадження у справі з урахуванням складності та значення справи, за умови подання іншою стороною клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Апеляційний суд вважає, що надані докази підтверджують дійсність, обґрунтованість і співмірність понесених судових витрат позивача на правничу допомогу відповідно складності справи, значення розгляду справи для сторін, наданим адвокатом обсягом послуг, а також відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Зокрема, матеріалами справи підтверджено, що справа з підстав розгляду спору по суті перебувала в провадженні суду першої інстанції з липня 2023 року по лютий 2024 року, під час якого представником позивача у справі подавались процесуальні документи, зокрема позовна заява на 17 аркушах з доданими копіями документів на 123 аркушах. З додатків до позову вкачається, що адвокатом для збирання доказів для доведення своєї правової позиції у справі було підготовлено та направлено ряд заяв і адвокатських запитів для отримання зазначених документів. Крім того, стороною позивача надані до суду відповіді на відзиви Одеської обласної прокуратури, Державної Казначейської служби України та Головного управління Національної поліції в Одеській області, письмові тези виступу в судових дебатах. Також, адвокат позивача приймав участь у 6-х судових засіданнях, призначених на 21.08.2023 року, 19.09.2023 року, 03.10.2023 року, 07.11.2023 оку, 16.01.2024 року, 27.02.2024 року.

Слід зазначити, що адвокатом позивача під час розгляду справи не вчинялись дії, що могли призвести до затягування розгляду справи або надання тверджень та заперечень щодо певних обставин, без надання відповідних доказів на підтвердження своєї позиції.

Отже суд першої інстанції, врахувавши результат розгляду справи та надані адвокатом докази понесених судових витрат на правничу допомогу, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви представника позивача - адвоката Ворсуляка О.В. та стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме, у сумі 9500 грн.

Стосовно доводів ГУ ДКСУ про те, що питання розподілу судових витрат понесених у справі мало б вирішуватись виключно між ОСОБА_1 та ГУ НП в Одеській області і Одеською обласною прокуратурою, а не шляхом стягнення з Державного бюджету України, колегія суддів звертає увагу на таке.

За частиною другою статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву "Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад", у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу.

Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18, від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц, від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21.

Так зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 зазначено, що помилковим є розмежування судами першої та апеляційної інстанцій відповідальності держави як боржника у деліктних правовідносинах і відповідальності органу державної влади, який у відносинах із позивачем міг спричинити завдання останньому шкоди. Органи державної влади, зокрема Державної казначейської служби України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.

Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц, від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є саме держава як учасник цивільних відносин. При цьому вона бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, бо Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.

Таким чином, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на необхідність стягнення витрат на правову допомогу безпосередньо з рахунків ГУ НП в Одеській області і Одеської обласної прокуратури, та звертає увагу на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21).

Так, у вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21).

З урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 та від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20, колегія суддів вважає, що в даному випадку суд першої інстанції правомірно стягнув судові витрати на правничу допомогу з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача.

Отже, доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального і процесуального права й зводяться лише до незгоди з висновком суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну ві дпові дь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Додаткове рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 18 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 29.10.2024 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова