ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 603/161/24Головуючий у 1-й інстанції Галіян І.М.
Провадження № 22-ц/817/812/24 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

секретар - Сович Н.А.

з участю представника ОСОБА_1 -

адвоката Суп М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 17 червня 2024 року, ухвалене суддею Галіяном І.М., дата складення повного тексту 27 червня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в обгрунтування якого зазначала, що 03.02.2010 року ОСОБА_3 подарував їй земельну ділянку площею 0,0100 га, кадастровий номер: :02:001:0437, яка належала останньому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року, що стверджується договором дарування серії ВМО № 982481.

На підставі вказаного договору державним нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори Войташеком В. І. у державному акті серії ЯИ №702872 від 17.11.2009 року зроблено запис про перехід права власності на спірну земельну ділянку до ОСОБА_1 . Окрім того, Управлінням Держкомзему у Монастириському районі Тернопільської області в державному акті зроблено відмітку про реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 та реєстрацію в Поземельній книзі за реєстровим № 37001 від 15.02.2010 року.

Однак, рішенням державного реєстратора Монастириської міської ради Тернопільської області Савки С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 09.08.2019 року, індексний номер 48163744, право власності на спірну земельну ділянку на підставі державного акта серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року було зареєстровано за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після цього, рішенням приватного нотаріуса Монастириського районного нотаріального округу Тернопільської області Садівського М. А. від 19.05.2021 року, індексний номер 58217568, право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 477 від 19.05.2021 року.

В травні 2021 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до позивачки з вимогою про звільнення вищевказаної земельної ділянки, мотивуючи це тим, що спірна земельна ділянка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 зазначала, що спірна земельна ділянка не могла входити до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 , оскільки право власності ОСОБА_3 на неї було припинене 03.02.2010 року в зв`язку з укладенням договору дарування та не належало ОСОБА_3 на час його смерті.

Враховуючи вищевказане, просила суд витребувати з чужого незаконного володіння відповідачки земельну ділянку площею 0,0100 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0437.

Рішенням Монастириського районного суду від 17 червня 2024 року позов задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0100 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0437. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211,20 грн. сплаченого збору та 7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Монастириського районного суду від 17 червня 2024 року, скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували факт державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за нею. Із поземельної книги видно, що власником спірної землі станом на 31.08.2015 року був покійний батько відповідачки - ОСОБА_3 . Крім того, вказаний факт також стверджується накладенням державним виконавцем 21.02.2011 року арешту на майно ОСОБА_3 , в тому числі на спірну земельну ділянку. А тому нотаріусом 19.05.2021 року правомірно видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину щодо спірної земельної ділянки.

Указує, що держаний акт про право власності на спірну земельну ділянку №ЯИ № 708872 від 17.11.2009 року було втрачено, а в архівному примірнику вказаного державного акту будь-які записи про перехід права власності на землю до позивачки, а також про його реєстрацію відсутні, що на думку апелянта підтверджує той факт, що державної реєстрації права власності за позивачем на спірну земельну ділянку не було.

ОСОБА_2 ставить під сумнів договір дарування земельної ділянки серії ВМО № 982481, указуючи на його фіктивність. Звертає увагу, що до смерті батька він сплачував земельний податок за спірну земельну ділянку, а після його смерті податок сплачувала ОСОБА_2 , спірну земельну ділянку до 2021 року обробляла сім`я апелянта і жодних претензій з боку позивачки не було.

Вказує на порушення судом норм вимог цивільного процесуального закону, зокрема: суддя не мав належних процесуальних повноважень на розгляд даної справи, оскільки він здійснював розгляд справи №603/308/21 між тими самими сторонами, у межах якої задовольнив заяву представника відповідачки про відвід судді; суд помилково не долучив до матеріалів справи відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності.

Крім того, разом із апеляційною скаргою ОСОБА_2 подала заяву про застосування строку позовної давності, вказуючи, що даний позов подано ОСОБА_1 із пропуском строку, визначеного ст. 257 ЦК України, оскільки спірна земельна ділянка ніби то належить позивачу з 03.02.2010 року, а даний позов подано тільки у 2024 році.

Крім того, у скарзі ОСОБА_2 вказує на необхідність зупинення провадження в даній справі та проведення досудової перевірки з метою встановлення ознак кримінального злочину при оформленні договору дарування через несправжність підпису її батька у спірному договорі дарування, в тому числі і для проведення експертизи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки адвокат Суп М.Б. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Зазначає, що із урахуванням обставин даної справи та встановленого під час розгляду справи №603/308/21, право власності на спірну земельну ділянку набуте правомірно та перейшло до ОСОБА_1 і було зареєстровано відповідно до ст.125 та ст. 126 Земельного кодексу України та Порядку здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2009 року №439, тому протилежні доводи апеляційної скарги вважає необгрунтованими.

Зазначає, що перенесення відомостей державним кадастровим реєстратором Драйович А.В. до Поземельної книги 31.08.2015 року про право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку, як і видача державним нотаріусом 19.05.2021 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом, є неправомірними з огляду на те, що спірна земельна ділянка станом на 31.08.2015 року не могла йому належати ОСОБА_4 і входити до складу його майна, так як за умовами чинного на той законодавства право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_3 припинене 03.02.2010 у зв`язку із укладенням договору дарування.

Указує, що доводи апеляційної скарги щодо фіктивності договору дарування повністю спростовані висновками судів першої та апеляційної інстанції у справі №603/308/21,

Адвокат Суп М.Б. вважає, доводи апеляційної скарги про втрату Державного акта на право власності на земельну ділянку від 17.11.2009 року серії ЯИ № 702872, виданого ОСОБА_3 такими, що не відповідають дійсності, так як оригінал державного акту із відповідними відмітками та договором дарування зберігаються у позивачки, а порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2009 року №439 «Про деякі питання посвідчення права власності на земельну ділянку», передбачалось проставлення відповідних відміток про перехід права власності на земельну ділянку лише на примірнику державного акта, виданого власнику земельної ділянки, а не на архівному примірнику державного акта, а тому відсутність на архівному примірнику відмітки про перехід права власності до ОСОБА_1 не спростовує факту проставлення такої відмітки на примірнику власника.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_3 при житті особисто, а потім вона після смерті батька сплачували земельний податок за спірну земельну ділянку і обробляли її, не доведені жодними доказами.

Указує, що незгода апелянта з процесуальними рішеннями судді ОСОБА_5 в рамках справи №603/308/21 не може бути підставою для його відводу у справі №603/161/24, адже жодним чином не свідчить про його упередженість чи необ`єктивність.

Адвокат Суп М.Б. вказує, що в ході розгляду справи 603/308/21 Монастириським районним судом відповідач вже заявляла клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, на що отримала відповідне рішення судового експерта про неможливість її проведення, тому заяву відповідача з цього приводу вважає необгрунтованою.

Представник позивача указує, що згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58217568, ОСОБА_2 набула право власності на спірну земельну 19.05.2021 року, а даний позов подано ОСОБА_1 в березні 2024 року, тому доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності вважає необгрунтованими.

В судове засідання ОСОБА_2 не з`явилася, однак розгляд справи в апеляційному суді просила здійснювати без її участі у зв`язку з її проживанням за кордоном.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Суп М.Б. заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, тому просила залишити без змін оскаржуване судове рішення, указуючи на його законність та обгрунтованість.

Заслухавши пояснення представника позивача - адвоката Суп М.Б., яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі державного акту серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року належала земельна ділянка площею 0,0100 га, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 020010437.

Згідно договору дарування серії ВМО № 982481 від 03.02.2010 року, укладеного між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний), посвідченого 03.02.2010 року державним нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори Войташеком В. І. та зареєстрованого в реєстрі за № 122, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0100 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 020010437.

У державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №702872 від 17.11.2009 року державним нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори Войташеком В. І. 03.02.2010 року здійснено відмітку про перехід до ОСОБА_1 права власності на належну ОСОБА_3 земельну ділянку на підставі договору дарування від 03.02.2010 року, зареєстрованого за № 122.

Окрім того, на підставі договору дарування серії ВМО № 982481 від 03.02.2010 року Управлінням Держкомзему у Монастириському районі в державному акті серії ЯИ № 702872 15.02.2010 року проставлено відмітку про реєстрацію права власності на земельну ділянку в Поземельній книзі за реєстровим № 37001.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням державного реєстратора Монастириської міської ради Тернопільської області Савки С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 09.08.2019 року, індексний номер 48163744, відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0100 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 020010437, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 268655097 від 02.08.2021 року.

Факт реєстрації права власності за ОСОБА_3 09.08.2019 року на вищевказану земельну ділянку також підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-020 від 14.01.2020 року.

19.05.2021 року приватним нотаріусом Монастириського нотаріального округу Тернопільської області Садівським М. А. відповідачці ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину після смерті її батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване в реєстрі за № 477. До складу спадщини, на яку видано це свідоцтво, ввійшла земельна ділянка площею 0,0100 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 020010437, що належала спадкодавцю на підставі державного акту серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року.

19.05.2021 року рішенням приватного нотаріуса Монастириського нотаріального округу Тернопільської області Садівського М. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.05.2021 року, індексний номер 58217568, право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 477 від 19.05.2021 року, виданого приватним нотаріусом Садівським М. А.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 10.07.2023 року в справі № 603/308/21, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 28.11.2023 року, в задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, ОСОБА_2 , Монастириської міської ради Тернопільської області, приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Садівського М. А. про визнання незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності на земельну ділянку відмовлено. Вказане рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 обрано неефективний спосіб захисту, а заявлені нею позовні вимоги спрямовані на уникнення застосування приписів ст. 387 ЦК України та не відповідають належному способу захисту.

Вищевказаним рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області також відмовлено в задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-позивача державний нотаріус Монастириської державної нотаріальної контори Войташек В. І., про визнання договору дарування серії ВМО № 982481 від 03.02.2010 року недійсним.

Відповідно до оглянутих судом першої інстанції матеріалів вказаної цивільної справи, згідно з даними розділу 3 Поземельної книги від 2015 року на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0437, який містить інформацію про власника цієї земельної ділянки, запис № 003 від 31.08.2015 року про власника спірної земельної ділянки ОСОБА_3 здійснено на підставі державного акта серії ЯИ № 702872. Як вбачається із запису № 004 від 12.08.2019 року, державну реєстрацію права приватної власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_3 здійснено Монастириською міською радою 09.08.2019 року. Відповідно до запису № 007 від 20.05.2021 року державну реєстрацію права приватної власності на цю земельну ділянку за відповідачкою ОСОБА_2 здійснено 19.05.2021 року.

Водночас, як вбачається з інформаційних довідок № 257520094 від 20.05.2021 року та № 268655097 від 02.08.2021 року, спірна земельна ділянка була сформована та зареєстрована в Державному реєстрі земель 17.11.2009 року Монастириським районним відділом Тернопільської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», на підтвердження чого ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 702872.

Згідно з матеріалами спадкової справи № 5/2019 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 для оформлення прав на спадкове майно, що залишилось після смерті батька, відповідачкою ОСОБА_2 було подано архівний примірник державного акта серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року, який не містить ані відмітки про перехід права власності до ОСОБА_1 за договором дарування, ані відмітки про реєстрацію такого права власності за реєстровим № 37001.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків встановлених цим кодексом та іншими законами України.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною 1 ст. 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У силу ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Статтею 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється, зокрема, у разі відчуження власником свого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами

Статтею 126 ЗК України (в редакції, чинній на момент укладення договору дарування серії ВМО № 982481) визначено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину.

Частиною 6 ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на момент укладення договору дарування серії ВМО № 982481) встановлено, що при набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки.

На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження.

Орган, який здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про реєстрацію прав на земельну ділянку на підставі документа про її відчуження, складеного та посвідченого в порядку, встановленому законом, протягом 14 календарних днів з дня подання до цього органу зазначеного документа.

Відповідно до п. 14 Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 року № 1021, який набрав чинності лише з 01.01.2011 року, у разі здійснення нотаріусом у встановленому законом порядку відмітки про перехід права власності на земельну ділянку на підставі цивільно-правового договору або свідоцтва про право на спадщину вносяться відомості до розділу 3 Поземельної книги «Земельна ділянка. Права власності, постійного користування». Дата внесення відомостей є датою державної реєстрації переходу права власності на земельну ділянку.

На час укладення договору дарування - 03.02.2010 року державна реєстрація земельних ділянок, які передавалися (набувалися) у власність фізичними та юридичними особами, реєстрація правопосвідчувальних документів здійснювалась із дотриманням процедур, визначених Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 174 від 02.07.2003 року.

В п. 1.2 цього Порядку визначено, що державний реєстр земель - це складова частина державного земельного кадастру, який складається з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку і формується за допомогою АС ДЗК.

Вищевказаний Порядок складовою частиною державного реєстру земель, серед іншого, визначав Поземельну книгу як документ, що містить відомості про земельну ділянку, в тому числі кадастровий план, відомості про державний акт на право власності на землю, державний акт на право постійного користування землею, договір оренди землі та власника, користувача, орендаря (суборендаря) земельної ділянки і формується за допомогою АС ДЗК (п. 1.2 Порядку).

Однак на той момент ще не було затверджено бланків Поземельної книги. Натомість, на кожну земельну ділянку формувалися реєстраційні картки як складові частини Поземельної книги.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр», який набрав чинності 01.01.2013 року, визначено, що у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення.

Статтею 5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» також визначено, що у випадку виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації (постанова Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 910/10987/18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 359/3373/16-ц від 23.11.2021 року зазначила, що Відповідно до усталеної практики, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі № 48/340, від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17, від 19.01.2021 року у справ № 916/1415/19 ).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна, володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні (такий висновок викладено у згаданій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц, п.67).

Відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Велика Палата Верховного Суду в п. 84 постанови від 09.11.2021 року (справа № 466/8649/16-ц) зазначає, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що земельна ділянка площею 0,0100 га з кадастровим номером :02:001:0437 вибула з володіння ОСОБА_1 поза її волею та не могла входити до маси спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_3 , оскільки на момент його смерті йому не належала, і, як наслідок, не могла бути успадкована відповідачкою ОСОБА_2 , тому вимоги позивача про витребування вищевказаної земельної ділянки від відповідача суд вважав обгрунтованими.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору дарування вищевказаної земельної ділянки від 03.02.2010 року ВМО № 982481, за яким ОСОБА_3 подарував позивачці, а вона прийняла в дар належну йому відповідно до державного акта серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року земельну ділянку площею 0,0100 га, державним нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори Войташеком В. І. в указаному державному акті зроблено запис про перехід права власності на спірну земельну ділянку до ОСОБА_1 . Також, Управлінням Держкомзему у Монастириському районі Тернопільської області у вищевказаному державному акті зроблено відмітку про реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 та реєстрацію в Поземельній книзі за реєстровим № 37001 від 15.02.2010 року.

Однак, вказані відомості згодом безпідставно не були внесені до розділу 3 Поземельної книги, заведеної щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0437, внаслідок чого, не зважаючи на відчуження спірної земельної ділянки, 31.08.2015 року в ній помилково здійснено запис № 003 про належність ОСОБА_3 права власності на цю земельну ділянку. У зв`язку з тим, що відомості державного реєстру земель містили інформацію про власника спірної земельної ділянки ОСОБА_3 , саме його, як власника цієї ділянки, помилково й відображено у відомостях Державного земельного кадастру (запис № 32749441 від 09.08.2019 року). Надалі, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , рішенням приватного нотаріуса Монастириського районного нотаріального округу Тернопільської області Садівського М. А. від 19.05.2021 року, індексний номер 58217568, на підставі свідоцтва про право на спадщину № 477 від 19.05.2021 року право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували факт державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за нею, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки до позивача перейшло право власності на земельну ділянку у 2010 році на підставі договору дарування серії ВМО № 982481, тому з цього часу ОСОБА_3 не був її власником і земельна ділянка не могла входити до спадкової маси майна після його смерті.

Крім того, на момент реєстрації 09.08.2019 року права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 (батьком відповідачки), таке право йому не належало у зв`язку з укладенням вищевказаного правочину, тому відповідач не могла набути земельну ділянку у порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .

Посилання апелянта на обставини щодо накладення державним виконавцем 21.02.2011 року арешту на майно ОСОБА_3 , в тому числі на спірну земельну ділянку, на думку колегії суддів є неспроможними, оскільки не спростовують законності та обгрунтованості оскаржуваного судового рішення та факту набуття позивачем у 2010 році на підставі договору дарування права власності на земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги щодо правомірності видачі нотаріусом 19.05.2021 року ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину щодо спірної земельної ділянки та того, що держаний акт про право власності на спірну земельну ділянку №ЯИ № 708872 від 17.11.2009 року було втрачено, а в архівному примірнику вказаного державного акту будь-які записи про перехід права власності на землю до позивачки, а також про його реєстрацію відсутні, що на думку апелянта підтверджує той факт, що державної реєстрації права власності за позивачем на спірну земельну ділянку проведено не було, колегія суддів оцінює критично.

Зокрема, як було установлено судом першої інстанції, з матеріалів спадкової справи № 5/2019 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , для оформлення прав на спадкове майно, що залишилось після смерті батька, відповідачкою ОСОБА_2 було подано архівний примірник державного акта серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року, який не містить ані відмітки про перехід права власності до ОСОБА_1 за договором дарування, ані відмітки про реєстрацію такого права власності за реєстровим № 37001.

При цьому, чинне на момент укладення договору дарування серії ВМО №982481 законодавство не передбачало здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності на підставі цивільно-правових угод, на архівних примірниках державних актів на право власності на земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги щодо фіктивності договору дарування ВМО № 982481, сплати земельного податку батьком відповідачки до його смерті, а згодом ОСОБА_2 , обробітку земельної ділянки сім`єю апелянта не підтверджено будь-якими доказами, тому є голослівними.

При цьому слід врахувати, що у справі № 603/308/21 відповідачка ОСОБА_2 зверталася до Монастириського районного суду з позовними вимогами про визнання договору дарування ВМО № 982481 недійсним, за наслідками розгляду якої судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск ОСОБА_1 позовної давності при зверненні до суду із позовом про витребування спірного нерухомого майна, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

На віндикаційні позови поширюється загальна позовна давність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц, № 372/1036/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При оцінці заяви відповідача про пропуск позивачем позовної давності, слід вказати, що відповідач набула право власності на належну ОСОБА_1 земельну ділянку у порядку спадкування 19.05.2021 року (рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексний номер 58217568). Тобто, з цього часу фактично відбулося порушення прав позивача. Даний позов подано в березні 2024 року, тобто у межах строків, визначених ст. 257 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суддя не мав належних процесуальних повноважень на розгляд даної справи, оскільки він здійснював розгляд справи №603/308/21 між тими самими сторонами, у межах якої задовольнив заяву представника відповідачки про відвід судді, жодним чином не свідчить про обставини, що викликають сумнів в упередженості або об`єктивності судді при розгляді даної справи.

ОСОБА_2 , посилаючись на вказані обставини, правом на відвід у межах даної справи не скористалася.

Слід врахувати, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (ч. 4 ст. 36 ЦПК України).

Судом, із урахуванням приписів ЦПК України, належним чином обгрунтувано та відхилено надіслані до суду ОСОБА_2 процесуальні документи, а доводи апеляційної скарги з цього приводу не спростовують законних та обгрунтованих висновків суду першої інстанції

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 17 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2024 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Костів О.З.

Храпак Н.М.