ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/7008/23 Номер провадження 22-ц/814/2939/24Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т. В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів Панченка О.О., Пікуля В.П., при секретарі судового засідання: Буйновій О.П., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради про визнання право власності на частину приміщення коридору,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на частину приміщення коридору ( ХХХІІ) площею 3,6 кв. м, із загальної площі квартири АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову вказувала, що згідно договору купівлі -продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. 07 червня 2022 року вона придбала квартиру АДРЕСА_2 . Квартира за договором має житлову площу 19,5 кв.м, загальну площу 30,8 кв.м, у загальному користуванні знаходиться кухня площею 9,6 кв.м, коридор площею 9,0 кв.м.

Вказувала, що перед входом до її квартири наявне окреме ізольоване приміщення, щодо якого ОСОБА_5 (продавець) повідомляла про наявність згоди на його придбання усіх власників квартир на даному четвертому поверху.

Зазначала, що станом на 01.06.2023 року власниками інших квартир АДРЕСА_3 - ОСОБА_4 ,№ 51 ОСОБА_3 , №52 - Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради, які листами від 21 червня 2023 року, 03 липня 2023 року, 01 серпня 2023 року, повідомили про добровільну згоду щодо мирного врегулювання питання виділу у приватну власність частини приміщень площею 5 кв.м та укладення нотаріального посвідченого договору.

Проте, приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Святецькою І.В. постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 жовтня 2023 року відмовлено в укладенні відповідного нотаріально посвідченого договору.

У зв`язку із чим вона звернулася до суду із вказаним позовом.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради, про визнання право власності на частину приміщення коридору відмовлено.

З рішенням суду не погодилась представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що районний суд дійшов передчасного висновку про те, що права позивачки відповідачами не порушено, оскільки позивачка звернулася до суду за захистом своїх порушених прав, так як їй було відмовлено постановою приватного нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій.

Вказує, що їй необхідно підтвердити право власності на коридор, що безумовно впливає на права відповідачів, які є і співвласниками спільної сумісної власності, яка є предметом спору. Зазначає, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників. Вказує, що районним судом не враховано, що в матеріалах справи наявна згода всіх співвласників на визнання за позивачкою права власності на частину приміщення коридору.

06 серпня 2024 року від Управління майном комунальної власності надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вони просять справу розгляду без участі їх представника та покладаються у вирішенні вказаної справи на розсуд суду.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося з викликом учасників справи. На момент розгляду справи була присутня представник позивача, інші особи, які брали участь в розгляді справи, будучи належним чином та завчасно повідомленими про час і місце слухання справи, в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі -продажу від 07 червня 2022 року є власником квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 19,5 кв.м., загальною площею 30,8 кв.м.. У загальному користуванні: кухні ( ХХХІ) площею 9,6 кв.м., коридор ( ХХХІІ) площею 9,0 кв.м.

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_4 ,а квартира АДРЕСА_5 ОСОБА_3 . Із довідки ОСББ «Бірюзова -96» №29 від 15.05.2023 року вбачається, що квартира АДРЕСА_2 , знаходиться в комунальній власності міста.

В матеріалах справи містяться повідомлення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відповідно до яких, вони не заперечували проти добровільного та мирного врегулювання виділу в натурі частини приміщення площею 5 кв.м, шляхом укладення нотаріально посвідченого договору.

Із повідомлення управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради вбачається, що управління майном комунальної власності міста висловлює готовність до співпраці шляхом укладення відповідної нотаріально посвідченої угоди за дотримання наступних умов: - наявність погодження такої угоди іншими власниками квартир АДРЕСА_6 ; вищевказаного будинку; звільнення управління від сплати витрат пов`язаних з утриманням такої угоди за рахунок ініціатора угоди.

Згідно постанови приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Святецької І.В. №323/02-31 від 07.10.2023 року, відмовлено ОСОБА_1 у нотаріальному посвідченні договору про виділ в натурі приміщення площею 5 кв.м, яка входить до загальної площі квартири АДРЕСА_2 з приміщень, які знаходяться у загальному користуванні, а саме: кухні ( ХХХІ) площею 9,6 кв.м, коридор ( ХХХІІ) площею 9,0 кв.м, житлового будинку за адресою АДРЕСА_7 , у зв`язку з відсутністю зареєстрованого права власності та правовстановлюючих документів на предмет договору.

Із висновку експертизи, як результату проведення будівельно технічної та оціночно-будівельного дослідження №52 від 01.06.2023 року встановлено, у дослідницькій частині та на кресленнях додатків №2 і №3 експерт навів 2 варіанти можливого виділу в натурі частини площею 5 м2, яка входить до загальної площі квартири АДРЕСА_2 , з приміщень, які знаходяться у загальному користуванні, а саме6 кухня (ХХХІ) площею 9,6 м2, коридор ( ХХХІІ) площею 9,0 м2 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_7 .

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з того, що позивачем не надано до суду доказів її права власності чи інших власників на приміщення коридору, яке є предметом спору. Також не надано доказів порушення її прав відповідачами, а тому районний суд дійшов висновку про безпідставність позову.

Колегія суддів вважає такий висновок районного суду вірним з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно зі статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України в редакції діючій на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до преамбули Закону України від 14 травня 2015 року № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», який набрав чинності з 01 липня 2015 року, цей закон визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Спільне майно багатоквартирного будинку, це приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша та друга статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (пункт 1 частини першої та частина друга статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Звертаючись до суду із даним позовом позивачка просить виділити їй у власність частину коридору, що є у спільному користуванні всіх співвласників багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_7 .

Разом з тим, приміщення загального користування не можуть бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша та друга статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Слід також зазначити, що із договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. 07 червня 2022 року вбачається, що позивачка ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_2 . Квартира за договором має житлову площу 19,5 кв.м, загальну площу 30,8 кв.м, у загальному користуванні знаходиться кухня площею 9,6 кв.м, коридор площею 9,0 кв.м. Разом з тим, право користування позивачки коридором не породжує право власності на його частину.

Враховуючи викладене районний суд дійшов вірного висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки частина коридору, яка є предметом позову знаходиться у спільному користуванні співвласників багатоквартирного будинку, а відповідачі надали згоду на визнання права власності за нею на частину коридору, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Зазначені доводи не заслуговують на увагу, оскільки приміщення загального користування не можуть бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша та друга статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги на законність судового рішення не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів та встановлення фактичних обставин справи.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Оскільки рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,- залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 травня 2024 року,- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя : ______________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ О.О. Панченко _____________________В.П. Пікуль