САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/1861/24
Провадження №2/726/322/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2024 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Асташева С. А.,

з участю секретаря судових засідань Сківернічук А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Чернівці, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу № 726/1861/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

У С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Садгірського районного суду м. Чернівці із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики у якому просить суд стягнути солідарно із відповідачів на свою користь борг у сумі 120 000 гривень та сплачений судовий збір у справі.

Вказує, що 01.12.2023 відповідачі отримали від нього у позику грошові кошти у сумі 120 000 гривень, які зобов`язалися повернути до 01.02.2024, що підтверджує розпискою. Однак на порушення своїх зобов`язань, вказує, що відповідачі позику не повернули, на вимогу про повернення позики не відреагували.

Оскільки умови договору добровільно не виконані, з посиланням на ст.ст. 526, 625, 1046 1050 Цивільного кодексу України, просить задовольнити позов.

Відзив на позовну заяву від відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надходив.

Такий позов, згідно із даними протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2024 переданий на розгляд судді Асташева С.А.

Ухвалою судді Садгірського районного суду м. Чернівці Асташева С.А. від 08.07.2024 вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 23 липня 2024 року, яке за клопотанням представника відповідача ОСОБА_5 відкладено на 05 серпня 2024 року та в подальшому на 10 вересня 2024 року та 30 вересня 2024 року.

Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 15.10.2024, закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 29 жовтня 2024 року.

У судове засідання сторони не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися судом про дату, час та місце розгляду справи.

Позивач ОСОБА_1 у раніше скерованому клопотанні просив розгляд справи провести за його відсутністю.

Від представника відповідачів адвоката Раздорського Р.А. 29.10.2024 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідачів. Заперечив проти позовних вимог. Просив у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Підтримав раніше скеровані пояснення.

Крім того, 10.09.2024 судом отримано письмові пояснення (заперечення) представника в інтересах відповідачки ОСОБА_4 , у яких адвокат вказує про те, що заявлені вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, оскільки долучені розписка та вимога про усунення порушень не містять справжніх підписів відповідачів. Також вказує, що такі документи були надруковані та складені за відсутності свідків, що також ставить під сумнів їх зміст. Звертає увагу суду і на те, що у вказаний у розписці час, а саме 01.12.2023 ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не перебували на території України, а відповідач ОСОБА_3 ще з 2016 року визнаний недієздатним а у силу наявного у нього хронічного психічного захворювання не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, розглянувши письмові матеріали справи, встановивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, ухвалюючи рішення відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, доходить таких висновків.

Судом встановлено, що згідно із наданої позивачем та дослідженої у судовому засіданні оригіналу боргової розписки від 01.12.20236 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 надають цю розписку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , податковий номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 , в підтвердження боргового зобов`язання перед останнім в сумі 120 000 гривень.

Також вказано, що особи зобов`язуються погасити борг в сумі 120 000 грн до 01.02.2024, зобов`язуються виконати боргове зобов`язання вчасно, а фактом погашення боргу буде повернення цієї розписки.

Зазначено і про те, що кошти в сумі 120 000 грн отримані ними від ОСОБА_1 власноручно 01.12.2023 в чому розписуються.

Така боргова розписка надрукована та у ній містяться у відповідній графі підписи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (належність яких відповідачам останні заперечують).

Крім того, суду надано Вимогу про усунення порушення за договором позики, підписану ОСОБА_1 та за підписами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 належність яких відповідачам останні заперечують), у якій вказано про те, що 01.12.2023 ними було укладено договір позики грошових коштів за яким зобов`язалися повернути ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 120 000 грн у строк до 01.02.2024 і в зазначений термін, кошти позикодавцю не повернуті. Таким чином ОСОБА_1 вимагає у тридцятиденний термін з дня отримання вимоги усунути порушення умов договору та повернути грошові кошти у сумі 120 000 грн., а у випадку неповернення коштів він змушений буде звертатися до суду за захистом своїх прав із позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Відповідачі заперечують факт підписання вказаних документів, а саме Боргової розписки та Вимоги про усунення порушення за договором позики, та долучають до матеріалів справи копії паспорту для виїзду за кордон та паспорту громадянина України, що видані на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , у яких містяться зразки їх справжніх підписів, на підтвердження того факту, що у поданих до суду документах містяться не їх справжні підписи.

Також судом встановлено і те, що згідно із даних відповіді Державної прикордонної служби України № 19-50340/18/24-Вих. Від 23.07.2024 в базі даних не виявлено відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 01.01.2020 по 23.07.2024 (станом на 09:25).

Щодо ОСОБА_4 долучено відповідь Державної прикордонної служби України № 1/26-08-2024 від 26.08.2024, згідно із даних якої остання 09.05.2021 о 12:13 виїхала за межі України.

Крім того, судом встановлено і те, що рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 березня 2016 року у справі № 715/192/16-ц визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 недієздатним і призначено йому опікуном ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Рішення набрало законної сили 29.03.2016.

Вирішуючи заявлені вимоги суд враховує такі правові норми.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона пови.нна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до положень статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При цьому, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та Постанові Верховного суду від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16-ц.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі №674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок про те, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із п. 28 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК (1618-15) просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК (1618-15)) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів.

На підтвердження наявності укладеного між сторонами договору позики, позивач долучає боргову розписку від 01.12.2023 та вимогу про усунення порушення за договором позики від 01.05.2024, однак відповідачі заперечують дійсність таких документів, наявність у них їх підписів та вказують про те, що із ОСОБА_1 договору позики не укладали та така особа їм не відома, а тому між ними не могли виникнути правовідносини за договором позики.

При цьому суд зауважує, що окрім зазначених документів, дійсність яких заперечується відповідачами, у матеріалах справи відсутні інші докази на підтвердження факту укладення договору позики між сторонами, зокрема не вказано про наявність свідків, що можуть підтвердити факт підписання боргової розписки та факт передачі коштів за нею.

Крім того, суд розцінює неявку позивача у жодне судове засідання, як фактичне не зацікавлення у встановленні, підтвердженні, з`ясуванні дійсних обставин по справі, а його дії можуть бути спрямовані на приховування факту дійсності поданих документів (чи дійсно відповідачі складали текст розписки, що є об`єктом дослідження у справі, а також, чи належать підписи у ній відповідачам).

Судом встановлено на підставі долучених відповідачами доказів і те, що один із боржників ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , визнаний недієздатним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 березня 2016 року у справі № 715/192/16-ц, а тому останній не міг бути стороною договору позики, адже не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Також долучені докази свідчать про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували за межами України, що виключає можливість укладення ними 01.12.2023 договору позики.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи те, що суд не знайшов підстав для задоволення позову, відсутні підстави для стягнення із відповідачів понесених позивачем судових витрат у справі.

На підставі ст.ст.16, 202, 207, 524, 526, 530, 533, 545, 610, 626, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 4, 5, 10-13, 76-83, 89, 141, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення суду не проголошувалося в силу ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя С. А. Асташев