Справа № 766/2932/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді: Майдан С.І.,

за участю секретаря: Кирпиченко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Вимоги обґрунтував тим, що протягом травня-вересня 2018 року позивач перераховував на користь відповідача 33317,00 грн. Проте, перераховані кошти отриманні та збереженні ОСОБА_3 без належної правової підстави і підлягають поверненню. Набуті відповідачем, з яким позивач не пов`язаний договірними правовідносинами щодо такого майна, є безпідставно набутим майном, яке він зобов`язаний повернути останньому. У зв`язку з цим, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача 33317,00 грн безпідставно отриманих коштів, сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою суду від 06.12.2023 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

03.07.2024 року представник відповідача ОСОБА_4 надала до суду відзив на позовну заяву. Згідно відзиву відповідач позов не визнає, вважає його надуманим та необґрунтованим. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі із 18.05.2012 року по 08.10.2018 року. За період шлюбу було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 09.02.2023 року у справі №752/2577/21 визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 її частину. У період із 2018 року і до тепер ОСОБА_1 намагається ухилитися від фактичного поділу спільного із ОСОБА_3 майна, шляхом ініціювання та подання до суду надуманих позовів майнового характеру. Так, у провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва знаходилась справа №489/1101/21, в межах якої ОСОБА_5 , дружина друга ОСОБА_1 , намагалася стягнути із нього та ОСОБА_3 , як колишнього подружжя, грошові кошти за сумнівними розписками. Рішенням від 28.07.2022 року у вимогах до ОСОБА_3 відмовлено, оскільки вона не давала згоду на отримання у борг грошових коштів. Достатньо важливим є те, що виконавче провадження щодо стягнення боргу із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 не відкривалося. Це свідчить про те, що позов подавався штучно, а саме: з метою обмеження прав ОСОБА_3 на спільне володіння нерухомим майном. У 2023 році ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із вимогою до ОСОБА_3 про стягнення сплачених комунальних послуг на загальну суму 31 963,22 грн. та витрат на ремонтні роботи у сумі 192 244,50 грн. Рішенням від 28.11.2023 року із ОСОБА_3 стягнуто лише частину сплачених комунальних послуг у сумі 14 558,24 грн. Окрім цього, позивач постійно намагається мінімізувати розмір аліментів, який стягується із нього на утримання спільного із ОСОБА_3 сина. Так, судовим наказом Херсонського міського суду Херсонської області від 27.07.2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання спільного сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.06.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. У 2018 році ОСОБА_1 звертався до Херсонського міського суду Херсонської області із позовом про зменшення розміру аліментів (справа №766/16541/18). Ухвалою суду від 30.06.2020 року позов залишено без розгляду. Одразу ж у 2020 році ним подано аналогічний позов. Рішенням від 30.03.2021 року розмір аліментів залишився без змін. До того ж, позивач звертався до суду із адміністративним позовом на дії/ бездіяльність державного виконавця у межах виконавчого провадження щодо стягнення із нього аліментів, що розглядалася за №766/3409/20. Ухвалою від 23.09.2020 року залишено без розгляду. Отже, така поведінка ОСОБА_1 свідчить про надуманість його позовів, у тому числі і позову, що розглядається у межах даної справи. У позовній заяві відсутні пояснення позивача щодо обставин, за яких він добровільно здійснював виплати на користь ОСОБА_3 . За таких обставин можна прийти до висновку про те, що поведінка ОСОБА_1 є суперечливою, що виключає можливість вважати спірні грошові кошти збереженими без відповідної підстави. На період здійснення виплат позивачем, він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 . ОСОБА_1 свідомо іде на введення суду в оману, оскільки із цими самими платіжними дорученнями він звертався до державного виконавця, який здійснював примусове стягнення із нього аліментів. Також, із додатних до позовної заяви платіжних доручень вбачається, що останній здійснено 30.09.2018 року, а даний позов пред`явлено 17.02.2022 року. Ця обставина свідчить про пропуск позивачем строків позовної давності. Представник відповідача ОСОБА_4 просила відхилити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів. Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 15 000 (п`ятнадцять) тисяч гривень витрати на професійну правову допомогу.

14.08.2024 року представник позивача ОСОБА_6 подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що дійсно позивач, враховуючи систематичність таких перерахунків, надсилав такі кошти в якості сплати аліментів на утримання спільної з відповідачем дитини. Однак, оскільки за результатами розгляду справ №766/16541/18, №766/3409/20, а саме у червні, вересні 2020 року, березні 2021 року йому стало відомо, що такі платежі не є аліментами, у позивача і виникла підстава для звернення до суду з даним позовом. Саме в результаті встановлення того, що такі кошти не були аліментами, позивач помилково перерахував їх, і відповідно такі кошти утримані відповідачем безпідставно. Щодо строку позовної давності, то відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За такого, перебіг позовної давності в даному випадку починається із вересня 2020 року, а тому позовна заява подана позивачем із дотриманням строків. Представник позивача просила позов задовольнити.

16.08.2024 року представник позивача ОСОБА_6 подала до суду заперечення на клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, в якому просила залишити заяву представника відповідача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу від 02.07.2024 без задоволення, судові витрати залишити за відповідачем. Відповідач надала копію договору про надання правничої допомоги у справі від 18.10.2024, у якому не визначені умови надання правової допомоги у справі №766/2932/22. Відповідно до додаткової угоди від 20.05.2024 адвокат Петрова О.О. здійснює представництво відповідача у справі №766/2932/22. Жодних видів правничої допомоги, які надаються адвокатом своєму клієнтові дана угода не містить. Розрахунку годин чи ціни конкретних послуг така угода також не містить. Відповідно до акту №2 прийому-передачі наданих послуг від 02.07.2024 адвокатом були надані відповідачеві «відповідні правові послуги». Тобто, ані даний акт, ані додаткова угода, ані навіть договір не містять конкретного переліку послуг, які були надані адвокатом клієнтові у даній справі. Представником в даних документах не наведено жодного розрахунку, за яким можна встановити співмірність наданих послуг сумі, яка заявлена до відшкодування. Акт прийому-передачі не можна вважати допустимим доказом понесення витрат відповідача, адже не зрозуміло за що саме такі витрати були понесені, а також такий акт не є доказом здійснення перерахунку визначеної суми коштів адвокатові він не є ані квитанцією банку, ані касовим ордером і взагалі не доказує факту понесених витрат.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. В останнє судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про закінчення розгляду справи у його відсутність та відсутність позивача, просив позовні вимоги задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві, просив відмовити у його задоволенні. В останнє судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про закінчення розгляду справи у відсутність сторони відповідача, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно актового запису про народження №60, зробленого 20.01.2015 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Судовим наказом Херсонського міського суду Херсонської області від 27.07.2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання спільного сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.06.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Судовий наказ набрав законної сили 06.09.2018 року.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 08.10.2018 року розірвано шлюб між сторонами.

З наданих позивачем копій платіжних інструкцій вбачається, що останній за період з травня-вересня 2018 року здійснив грошові перекази на банківський рахунок відповідача у розмірі 33317,00 грн., із зазначенням в коментарі до платежу переказ власних коштів, отримувач ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст.1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Верховний Суд у своїй постанові від 17 квітня 2024 року по справі № 127/12240/22 дійшов до висновку, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

ОСОБА_1 , будучи обізнаним про реквізити банківського рахунку відповідача, переказав ОСОБА_3 кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому, позивач перераховував відповідачу кошти десять разів, різними сумами. В коментарі до платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є переказ власних коштів. Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом певного періоду часу, періодично, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

За положеннями ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Так, в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Таким чином, враховуючи роз`яснення, що містяться в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13, суд не застосовує строки позовної давності, оскільки позивачем позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у його задоволенні.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

Щодо вимоги представника відповідача про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 15000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018 р. у справі № 72/1010/16-ц (провадження № 61-3416св18) склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження надання правової допомоги представником відповідача надано договір про надання правової допомоги від 18.10.2023 року; додаткову угоду №2 від 20.05.2024 року; акт №1 про прийом-передачу наданих послуг від 02.07.2024 року.

Однак суду не надано доказів на підтвердження обставин щодо оплати послуг по наданню правової допомоги. За такого суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правову допомогу слід відмовити.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 142, 247, 263-265, 268, 355 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Херсонської області в порядку ст. 355 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І. Майдан