Дата документу 29.10.2024 Справа № 331/4547/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 331/4547/24 Головуючий у І інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/2021/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Кухаря С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кузьмінова Дмитра Валерійовича на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2024 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2024 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кузьмінова Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2024 року і направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення заяви, оскільки усі три договори позики є ідентичними один до одного та вимоги про стягнення заборгованості за цими договорами пред`явлені до одних і тих самих відповідачів.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду відкрито апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою та призначено справу до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).

Відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу не надійшло, що в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву (заяву) подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції керувався тим, що з позовної заяви вбачається, що між сторонами було укладено три різні договори позики, при цьому позивачем взагалі не обґрунтовано доцільність поєднання вимог за ними в одній позовній заяві та їх розгляд судом в одному провадженні. Таким чином, сумісний розгляд об`єднаних вимог значно ускладнить судовий розгляд та сприятиме затягуванню учасниками судового процесу вирішення спору по суті.

Крім того, суд вказав, що позивачем не долучено оригіналів договорів позики на підтвердження дійсного укладення їх з відповідачами та оригіналів боргових розписок, які являються єдиним доказом належності невиконаного зобов`язання, а в матеріалах справи наявні лише копії цих документів, що не є належним доказом наявності боргу.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції послався на те, що недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду від 29.07.2024 позивачем та його представником недоліки, що зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху не було усунуто в повному обсязі.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Так, апеляційний суд встановив, що 05 вересня 2024 року до суду першої інстанції надійшла заява на виконання вимог ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2024 року, в якій зазначено, що усі три договори позики є ідентичними один до одного, у зв`язку з чим можливі заперечення відповідачів також мають бути ідентичними, що в цілому свідчить про однаковий розгляд усіх вимог, що в свою чергу також свідчить про доцільність розгляду об`єднаних вимог одночасно в одному провадженні, зокрема, з метою економії процесуального часу та матеріальних витрат як суду, так і учасників справи.

Щодо подання оригіналів договорів позики вказано, що договір позики є документом, який підтверджує наявність грошового зобов`язання, у зв`язку з чим він перебуває у володінні кредитора до моменту повернення позики боржником, після чого повертається останньому. Відтак, договір позики є фінансовим документом, у зв`язку з чим не може бути безповоротно наданий суду. З цих підстав та відповідно до вимог ст.ст. 95, 175 ЦПК України суду подані належним чином засвідчені копії цих доказів, а оригінали будуть надані суду для огляду у судовому засіданні.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

Отже, відмова у прийнятті до розгляду позовної заяви з формальних підстав матиме наслідком порушення права особи на справедливий судовий розгляд, гарантоване параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Пунктом 2 частини 4 статті 185 ЦПК України визначено, що заява повертається у випадках, коли порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).

Відповідно до положень статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Під вимогою слід розуміти матеріально-правову вимогу позову, яка складає його предмет.

Підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Отже, об`єднані вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких ґрунтується позов в цілому.

Однорідними можуть вважатися позовні заяви, пов`язані однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим самим позивачем до одного і того самого відповідача (чи відповідачів), або хоча й різними позивачами, але до одного і того самого відповідача.

Однорідними позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

Об`єднані можуть бути позовні заяви, які пов`язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 у справі № 911/414/18, постанові Верховного Суду від 22 квітня 2019 у справі № 914/2191/18.

Об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин, як зазначив Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2020 у справі № 922/1359/19.

Частиною 2 статті 188 ЦПК України визначено, що суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Частиною 4 та 5 статті 188 ЦПК України визначено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог: (1) які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом; (2) щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.

Аналіз наведеного дозволяє зробити висновок, що у разі порушення правил об`єднання позовних вимог суд з метою виконання завдання цивільного судочинства може не повертати позовну заяву, а за клопотанням учасника справи або за власною ініціативою самостійно роз`єднати позовні вимоги за правилами статті 188 ЦПК України та розглянути кожну з заявлених вимог окремо.

Отже, суд з урахуванням конкретних обставин має право застосувати положення ч. 6 ст. 188 Цивільного процесуального кодексу України, як у разі дотримання правил об`єднання позовних вимог, так і у випадку порушення цих правил.

Однак вчинення відповідної процесуальної дії є дискрецією суду, яку він застосовує (або не застосовує) за власним переконанням та з урахуванням конкретних обставин справи.

Проте, у будь-якому випадку, коли заявлені в одному позові вимоги є однорідними та на них не поширюється дія заборон, визначених у частинах 4, 5 ст.188 Цивільного процесуального кодексу України, суд не має підстав для повернення позовної заяви, незалежно від того, чи заявляє позивач клопотання про об`єднання позовних вимог.

У цьому разі суд має керуватися змістом самої позовної заяви, обставинами та доказами, якими обґрунтовано позов.

Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.12.2020 року у справі №908/420/20; подібні висновки містить і постанова Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 902/434/19.

Зі змісту позовної заяви слідує, що ОСОБА_1 просить суд:

- стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором позики від 24.11.2017 року у розмірі 5300,00 доларів США, а також судові витрати за подання позовної заяви до суду у розмірі 2160,61 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором позики від 12.12.2017 року у розмірі 5300,00 доларів США, а також судові витрати за подання позовної заяви до суду у розмірі 2160,61 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором позики від 19.04.2018 року у розмірі 5300,00 доларів США, а також судові витрати за подання позовної заяви до суду у розмірі 2160,61 грн.

З наведеного убачається, що предметом спору є стягнення заборгованості за договорами позики, які є ідентичними за розмірами боргу та за боржниками.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що підставами позову є наявність у відповідачів невиконаних грошових зобов`язань за договорами позики, строк виконання яких настав перед позивачем.

Отже, заявлені позивачем вимоги пов`язані між собою, обґрунтовуються існуванням між сторонами договірних відносин позики та стосуються питань виконання вказаного договору.

Обмежень, встановлених частиною 4 та 5 статті 188 ЦПК України, за яких визначено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог у цій справі не установлено.

Посилання суду на те, що сумісний розгляд об`єднаних позивачем вимог суперечитиме приписам ст. 188 ЦПК України і значно утруднить та сприятиме затягуванню учасниками судового процесу вирішення спору по суті, ґрунтується на припущеннях, оскільки спірні правовідносини, які підлягають встановленню судом, права та обов`язки сторін, обсяг яких підлягає визначенню у судовому порядку, виникли на підставі аналогічних за змістом укладених між сторонами договорів позики, які є однотипними за своїм змістом та умовами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що, всупереч висновків місцевого суду, об`єднання позивачем його позовних вимог у одній позовній заяві дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права позивача, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2020 року у справі №922/1359/19.

Отже, матеріали цивільної справи свідчать про те, що суд першої інстанції формально підійшов до упорядкованого процесуального провадження у справі, постановив оскаржену ухвалу у порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, через що позивач дійсно позбавлений права на справедливий судовий розгляд, на доступ до правосуддя.

Водночас, у разі встановлення після відкриття провадження за позовною заявою, що спільний розгляд заявлених у ній вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін та суттєво утруднить вирішення спору, суд не позбавлений можливості відповідно до частини шостої статті 188 ЦПК України до початку розгляду справи по суті, зокрема, і з власної ініціативи роз`єднати позовні вимоги, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.

Крім цього, суд першої інстанції не врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2020 року у справі № 922/1359/19, за якою на стадії відкриття провадження у справі суд позбавлений процесуального права надавати оцінку доказам, поданим позивачем в обґрунтування позовних вимог. При цьому, на стадії відкриття провадження у справі суд має надати оцінку доказам, доданим позивачем до матеріалів позовної заяви, виключно з мотивів наявності/відсутності підстав для відкриття провадження у справі, тобто належності оформлення позовної заяви відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України, а не перевіряти докази, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог по суті спору.

Посилання суду на ненадання позивачем оригіналів договорів позики не може бути підставою для залишення позову без руху з подальшим поверненням його заявнику, оскільки питання щодо достатності, належності та допустимості доказів суд вирішує при розгляді справи по суті, а не на стадії відкриття провадження у справі. Крім того, суд не позбавлений права з власної ініціативи витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу в порядку ст.ст. 81, 95 ЦПК України.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, висновок суду першої інстанції про повернення заяви є передчасним, таким, що не відповідає процесуальним вимогам та суперечить принципу доступності до судового захисту, тому згідно з вимогами ст. 379 ЦПК України,ухвалу слід скасувати та направити матеріали справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст.ст. 379, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кузьмінова Дмитра Валерійовича задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2024 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 29 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: