Єдиний унікальний номер 341/2774/23
Номер провадження 2/341/137/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Мергеля М. Р., за участю:

секретаря судового засідання Матейко О. С.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представника Служби у справах дітей Галицької міської ради Петраш О. В.,

розглянув у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю Служби у справах дітей Галицької міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.

встановив:

Представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю Служби у справах дітей Галицької міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.

У позові просить:

-розірвати шлюб, який зареєстрований 03 жовтня 2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 1805;

- визначити місце проживання малолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що після припинення фактичних шлюбних відносин з відповідачкою позивач повністю опікується інтересами і потребами дітей, займається їхнім вихованням. Діти проживають разом з позивачем. Відповідачка проживає окремо. Відповідачка участі у вихованні синів не бере та матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Просить ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між сторонами, визначити місце проживання дітей з позивачем.

Ухвалою суду від 29 грудня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19 січня 2024 року.

Ухвалою суду від 19 січня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08 лютого 2024 року.

У судове засідання 08 лютого 2024 року з`явились позивач, представник позивача, відповідачка та представник Служби у справах дітей Галицької міської ради.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей підтримав з підстав, викладених у позові. Також, пояснив, що він проживає разом з дітьми за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка за вказаною адресою інколи перебуває - приходить до дітей, проте проживає окремо. Зазначив, що він повністю утримує дітей, забезпечує їх усім необхідним. Відповідачка планує виїхати за кордон до Республіки Німеччини. Йому відомо, що у неї там є інший чоловік, який допоможе їй реалізуватись. Додав, що він та відповідачка між собою домовились пре те, що діти будуть проживати з ним для уникнення незручностей у майбутньому і це відповідатиме інтересам дітей. Заперечив щодо примирення, оскільки у відповідачки є інший молодий чоловік.

Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечила щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей разом з позивачем. Зазначила, що шлюб з відповідачем зареєструвала 10 років тому. Не працювала, бо доглядала за дітьми. До народження дітей працювала медиком. Зараз хоче зробити перерву у стосунках. Зазначила, що почуття кохання до позивача відсутнє. Вона планує їхати за кордон до іншого чоловіка, який працює лікарем і допоможе їй влаштувати кар`єру. Раніше хотіла взяти дітей із собою, проте зрозуміла, що там з дітьми дуже складно. Тому, вирішила дітей залишити з позивачем. Коли буде готова, тоді, можливо, дітей забере із собою. Проти примирення сторін у справі категорично заперечила.

Представниця Служби у справах дітей Галицької міської ради проти задоволення позову не заперечила та пояснила, що спору щодо визначення місця проживання дітей між батьками немає. На комісії з питань захисту прав дитини сторони заявили, що це їхнє спільне рішення.

Заслухавши сторін, надавши належну правову оцінку наявним у справі письмовим доказам, суд установив наступні фактичні обставини справи.

Сторони зареєстрували шлюб 03 жовтня 2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 1805, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 7).

Від цього шлюбу є неповнолітні діти: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 8-9).

Згідно зі змістом акта обстеження житлово-побутових умов від 20 грудня 2023 року підтверджується, що ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_2 , проте фактично проживає в АДРЕСА_1 , з сім`єю. Члени сім`ї: дружина - ОСОБА_2 , 1990 року народження, син - ОСОБА_4 , 2018 року народження, та син - ОСОБА_5 , 2020 року народження (а. с. 14).

Відповідно до довідки-характеристики від 20 грудня 2023 року № 02.1-11/2526, виданої Галицькою міською радою Івано-Франківської області, підтверджується, що за час проживання у м. Галичі на ОСОБА_1 скарг від сусідів та громадян міста у виконком міської ради не поступало. Зі слів сусідів ОСОБА_1 скромний, ввічливий, зарекомендував себе з доброї сторони. Користується авторитетом серед друзів. Старанний, доброзичливий і відповідальний. Бере активну участь в громадських заходах міста (а. с. 15).

Згідно зі змістом акта обстеження умов проживання від 15 січня 2024 року, № 2, підтверджується, що проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Умови проживання задовільні. Наявна необхідна побутова техніка, у кімнатах чисто, прибрано. Діти мають окрему кімнату, є місце для сну та відпочинку. За цією адресою проживають: ОСОБА_1 1989 року народження (батько), ОСОБА_2 , 1990 року народження (мати), ОСОБА_4 , 2018 року народження (син), та ОСОБА_5 , 2020 року народження (син). Під час обстеження ОСОБА_2 не було вдома. Зі слів чоловіка дружина проживає окремо. Між подружжям напружені стосунки (а. с. 32).

Відповідно до рішення комісії з питань захисту прав дитини Галицької міської ради від 19 січня 2024 року № 02.1-11/122, про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , 2018 року народження, та ОСОБА_5 , 2020 року народження, підтверджується, що комісія з питань захисту прав дитини рекомендує:

-визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , 2018 року народження, та ОСОБА_5 , 2020 року народження, з батьком - ОСОБА_1 ;

-попередити ОСОБА_1 про те, що той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

При цьому ОСОБА_1 повідомив, що сімейне життя з відповідачкою не склалось. Відсутнє взаємне розуміння, внаслідок чого виникають конфлікти, через які подружжя не проживає разом протягом шести місяців. Дружина проживає окремо і не бере активної участі у вихованні малолітніх дітей.

ОСОБА_2 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини повідомила, що не заперечує щодо проживання дітей з батьком, оскільки ОСОБА_1 добре дбає про їхнє виховання, матеріально їх забезпечує. Також, це їхнє звичне місце проживання. Додала, що проживання дітей з батьком не буде їх травмувати, оскільки вона найближчим часом планує поїхати за кордон для покращення свого матеріального стану (а. с. 31).

Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини третьої статті 105 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Відповідно до положень частини другої статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Згідно з частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями частини першої статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-яких доказів, які б спростовували позовні вимоги щодо розірвання шлюбу, відповідачка суду не надала, навпаки позов визнала.

Розглядаючи спір, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обгрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява в частині розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, що підтверджується визнанням нею позову, і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Що стосується вимоги позивача про визначення місця проживання дітей, суд зазначає наступне.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із статтею 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

З огляду на вік дітей, допит таких не здійснювався.

Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з частиною першою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини першої та другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

З указаного вбачається, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду.

Тобто, першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків, та тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Отже, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір, та вказані обставини підлягають перевірці судом.

Проте, позивач не надав жодних доказів, які б підвереджували дійсну наявність спору між ним та відповідачкою, з приводу визначення місця проживання їх спільних дітей. Не здобуто таких доказів і в ході судового розгляду.

З матеріалів справи та пояснень сторін у судовому засіданні суд установив, що малолітні діти ОСОБА_4 , 2018 року народження, та ОСОБА_5 , 2020 року народження, зареєстровані та протягом всього свого життя проживали і проживають за адресою: АДРЕСА_1 , разом з батьком. Відповідачка, також, проживала за цією адресою, проте зараз проживає окремо.

Саме у вказаному житловому приміщенні для дітей створенні відповідні умови для проживання, розвитку та відпочинку, що підтверджується змістом акта обстеження умов проживання від 15 січня 2024 року, № 2, Служби у справах дітей Галицької міської ради.

Не вбачається спору щодо місця проживання малолітніх дітей сторін і зі змісту долученого до справи рішення комісії з питань захисту прав дитини Галицької міської ради від 19 січня 2024 року № 02.1-11/122, в якому, зокрема, зазначено, що ОСОБА_2 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини повідомила, що не заперечує щодо проживання дітей з батьком, оскільки ОСОБА_1 добре дбає про їхнє виховання, матеріально їх забезпечує.

У судовому засіданні відповідачка заперечень щодо визначення місця проживання дітей разом із батьком не висловлювала та на час перебування цієї справи в суді не ставила питання про визначення місця проживання дітей разом із нею, оскільки жодних доказів про це в матеріалах справи немає, як і немає доказів, які б підтверджували дії відповідачки та її бажання щодо зміни місця проживання дітей. Навпаки, відповідачка позовні вимоги визнала та не заперечила щодо визначення місця проживання дітей разом з позивачем. Зазначила, що це відповідає їхньому спільному рішенню та її волі.

Таким чином, зі змісту позовної заяви, інших матеріалів справи та пояснень сторін випливає, що ще до подання позову до суду позивач і відповідачка досягли згоди щодо проживання дітей разом з батьком. Сторони за взаємною згодою врегулювали питання, необхідні для забезпечення проживання дітей із батьком, мати не має перешкод у спілкуванні з дітьми.

Отже, будь-яких підстав вважати, що право позивача на визначення місця проживання дітей разом з ним не визнається, заперечується чи оспорюється матір`ю дітей немає, докази про таке відсутні.

Відповідно до абзацу другого пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, за відсутності між сторонами відповідного спору, суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом щодо визначення місця проживання дітей, які проживали і проживають разом з ним, та на час розгляду цієї справи між батьками дітей існує спір саме щодо визначення їхнього місця проживання, а тому суд дійшов висновку, що вимоги про визначення місця проживання дітей заявлені позивачем необґрунтовано і задоволенню не підлягають.

На час пред`явлення позову до ОСОБА_2 про визначення місця проживання питання щодо проживання дітей з батьком між сторонами було врегульоване ними за взаємною згодою відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України. Ці обставини підтверджуються матеріалами справи та не змінилися на час розгляду справи судом.

Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дітей, які не існують. За відсутності позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в одного з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, для цього відсутні процесуально-правові підстави. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до п. 4 ч. 4 статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

З огляду на те, що суд не встановив, а сторона позивача не довела, факту порушення, не визнання або оспорення прав ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 в частині визначення місця проживання дітей, то суд висновує про відсутність передбачених законодавством підстав для задоволення позову у цій частині.

На підставі приписів статей 259, 268 ЦПК України суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення. Складання повного тексту рішення суду відкладено на строк не більш як десять днів.

Керуючись статтями 12, 13, 76-82, 89, 259, 263, 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю Служби у справах дітей Галицької міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей задовольнити частково.

Розірвати шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 03 жовтня 2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 1805.

У іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Повний текст рішення складено та підписано 13 лютого 2024 року.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , та фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН: НОМЕР_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 ;

Служба у справах дітей Галицької міської ради Івано-Франківської області, місцезнаходження за адресою: Площа Волі, 1, м. Галич, Івано-Франківськийрайон, Івано-Франківська область, .

СуддяМикола МЕРГЕЛЬ