Провадження № 2-о/734/29/24 Справа № 734/2254/24
У Х В А Л А

30 травня 2024 рокусмт Козелець

Суддя Козелецького районного суду Чернігівської області Соловей В.В., вивчивши заяву представника заявника - адвоката Грищенка Олександра Миколайовича в інтересах заявника ОСОБА_1 до заінтересованих осіб - ОСОБА_2 та Управління соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини батьком,

у с т а н о в и в:

із заявою про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини батьком у Козелецький районний суд Чернігівської області 29 травня 2024 року звернувся представник заявника - адвокат Грищенко Олександр Миколайович в інтересах заявника ОСОБА_1 до заінтересованих осіб - ОСОБА_2 та Управління соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації. У вказаній заяві заявлені вимоги про встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з ч.ч. 1 і 2 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1)наказного провадження; 2)позовного провадження (загального або спрощеного); 3)окремого провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Правовими нормами ч. 1 ст. 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1)родинних відносин між фізичними особами; 2)перебування фізичної особи на утриманні; 3)каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4)реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5)проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6)належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7)народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8)смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9)смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Від юридичного факту, встановленого у судовому порядку, залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення юридичних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з подальшим вирішенням спору про право.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення. Встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що: до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Зі змісту вказаної заяви виходить, що встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини батьком заявникові ОСОБА_1 необхідне для подальшого оформлення соціальної допомоги на дитину, яка виховується одним із батьків, та вирішення питань, пов`язаних із переміщенням дитини без документального погодження іншого з батьків, отримання медичних послуг або самостійний виїзд дитини з організованою групою дітей на відпочинок, спортивні змагання тощо.

Саме по собі встановлення судом факту самостійного утримання і виховання дитини батьком без участі матері не породжує для заявника ОСОБА_1 юридичних наслідків, тобто від встановлення цього юридичного факту не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків із виховання дитини. При цьому, одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на утримання дитини.

Захист порушених прав у зв`язку з не виконанням, не прийнятті участі одним із батьків у вихованні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними. Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітнім є рівним для обох з них. Тому за неналежне виконання обов`язку щодо виховання дітей передбачена відповідальність.

Обов`язки батьків закріплені правовими нормами ст. 150 Сімейного кодексу України, згідно яких батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину. За невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягнені до різних видів юридичної відповідальності.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Зазначені заявником обставини дають суду підстави вважати, що вимога заявника фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України. Такими до прикладу можуть бути право батьків на визначення місця проживання дитини, і такий спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом; право матері чи батька на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини тощо.

Встановлення факту, про який просить заявник у вказаній заяві, створює правову підставу для пред`явлення особами, зазначеними у ч. 1 ст. 165 СК України, позову про позбавлення матері батьківських прав щодо малолітньої дитини.

У постанові від 13 червня 2018 року за результатами розгляду справи № 822/2446/17 Верховним Судом викладена позиція про те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факту відсутності участі у вихованні дитини. І тому, рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним із батьків.

Вимоги представника заявника - адвоката Грищенка О.М. в інтересах заявника ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання і утримання батьком дитини не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст.ст. 293 і 315 ЦПК України.

За викладених обставин у відкритті провадження у цивільній справі за заявою представника заявника - адвоката Грищенка О.М. в інтересах заявника ОСОБА_1 до заінтересованих осіб - ОСОБА_2 та Управління соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини батьком необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 186, 293, 315 і 353 ЦПК України, суддя

у х в а л и в:

у відкритті провадження у цивільній справі за заявою представника заявника - адвоката Грищенка Олександра Миколайовича в інтересах заявника ОСОБА_1 до заінтересованих осіб - ОСОБА_2 та Управління соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини батьком відмовити.

Роз`яснити заявникові ОСОБА_1 про те, що він має право подати позов на загальних підставах.

Ухвала може бути оскаржена через Козелецький районний суд Чернігівської області до Чернігівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів із дня отримання копії цієї ухвали. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя