Провадження №2/760/5100/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва

у складі головуючого - судді Аксьонової Н.М.

з участю секретаря судового засідання Тодосюк Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Військторгсервіс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - тимчасово виконуючий обов`язки директора концерну «Військторгсервіс» Олійник Володимир Ігоревич , про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Барабаш О.В. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Концерну «Військторгсервіс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - тимчасово виконуючий обов`язки директора концерну «Військторгсервіс» Олійник В.І. , в якому просить суд

- стягнути з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у сумі 214648,32 грн

- стягнути з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 40200 грн;

- стягнути з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 08 вересня 2021 року згідно з наказом № 210-а Концерну «Військторгсервіс» від 07 вересня 2021 року ОСОБА_1 було призначено на посаду радника Генерального директора з майнових питань Концерну «Військторгсервіс».

06 грудня 2021 року згідно з наказом №285-а Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_1 звільнено з роботи 06 грудня 2021 року за прогул без поважних причин (п.4 ст.40 К3пП У країни).

06 березня 2023 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва по справі №760/2340/22 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Концерну «Військторгсервіс», третя особа ОСОБА_3 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції.

За результатами перегляду справи, постановою Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року у справі №760/2340/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Скасовано рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , зокрема.

- поновлено ОСОБА_1 на посаді радника Генерального директора з майнових питань Концерну «Військторгсервіс»;

- стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 грудня 2021 року по 06 червня 2023 року в сумі 709 845,76 грн.;

- рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку в сумі 30 000.00 грн., допущено до негайного виконання.

08 листопада 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року, залишив касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Проте, в порушення вимог ч.7 ст.235 КпП України, а також принципу обов?язковості судового рішення, відповідач не визнавав дане рішення та відмовлявся його виконувати. Будь-які спроби позивача відновити порушені права та приступити до роботи залишилися без належного реагування та надання відповідачем будь-яких відповідей.

17 листопада 2023 року позивач отримав від Концерну «Військторгсервіс» лист №01/1626, яким відповідач повідомив про те, що у зв`язку з постановою Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року у справі №760/2340/20 наказом Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» (по особовому складу) від 17 листопада 2023 року №128 -а «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » позивача поновлено на посаді радника Генерального директора з майнових питань Концерну «Військторгсервіс» з 07 грудня 2021 року.

Позивач вважає, що з наступного дня після прийняття Київським апеляційним судом у справі №760/2340/22 судового рішення від 06 червня 2023 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі, починаючи із 07 червня 2023 року і до дати його виконання, в частині, що підлягає негайному виконанню, а саме прийняття відповідачем наказу Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» (по особовому складу) від 17 листопада 2023 року №128-а «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » у позивача є право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, з наступного дня після ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року у справі №760/2340/22 про поновлення ОСОБА_1 на роботі, яке допущенне до негайного виконання, у відповідача виник обов`язок щодо його виконання, який має бути реалізований шляхом видання відповідно до законодавства про працю наказу про поновлення на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки.

Тому строк затримки виконання вказаного рішення про поновлення на роботі розпочинає свій перебіг негайно після проголошення рішення суду у справі №760/2340/22 - 07 червня 2023 року.

Рішення Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року у справі №760/2340/22 виконано відповідачем лише 17 листопада 2023 року шляхом прийняття генеральним директором Концерну «Військторгсервіс» наказу (по особовому складу) від 17 листопада 2023 року №128 -а «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ».

Відтак, період затримки виконання відповідачем постанови Київського апеляційного суду від 06.06.2023 у справі № 760/2340/22 про поновлення на роботі (що підлягає негайному виконанню), до дати його виконання, а саме з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі (17.11.2023 року) складає 114 робочих днів.

Загальна сума втраченого позивачем заробітку за час затримки не виконання відповідачем рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 становить - 214 648,32 грн (1882,88 грн*114 роб. днів).

Крім того, незаконне звільнення позивача із роботи завдало ОСОБА_1 значних моральних страждань та призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, що виявилась в неможливості продовжувати активне життя, як наслідок порушення сну, часті зміни настрою, емоційні сплески, дратівливість призвели до погіршення стану здоров`я, як наслідок у серпні 2023 року позивачу встановлено 2 групу інвалідності. Після звільнення у позивача погіршилися стосунки із дружиною, почалися постійні сварки, причиною яких стало відсутність доходу (у вигляді заробітної плати) у позивача, що призвело до розлучення. Також, позивач втратив нормальні життєві зв`язки, оскільки перестав спілкуватися із своїми колегами по роботі, крім того, з позивачем не хочуть спілкуватися колишні колеги, партнери, оскільки звільнення з роботи через прогул без поважних причин може свідчити про незадовільну трудову дисципліну та безвідповідальність ОСОБА_1 . Не зважаючи на тривалий розгляд судової справи та ухвалене судове рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі, відповідач своїми діями/бездіяльністю намагався принизити позивача, навмисно не виконував рішення суду про поновлення позивача на роботі та не допускав його до робочого місця, чим завдав позивачу моральної шкоди, яку він оцінює в 40200 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 грудня 2023 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М.

Ухвалою суду від 21 грудня 2023 року вищезазначену позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви.

26 грудня 2023 року на виконання вимог ухвали, від позивача надійшла заява, якою було усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 02 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

24 січня 2024 року представник позивача подав клопотання про долучення доказів.

21 лютого 2024 року до суду від представника Концерну «Військторгсервіс» - Олійника В.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що при винесенні рішення суду, суд апеляційної інстанції не застосував принцип співмірності суми яка підлягає до стягнення та суми заробітної плати, Концерном «Військторгсервіс» була подана касаційна скарга, однак у задоволенні такої скарги Концерну «Військторгсервіс» було відмовлено.

Представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 вже сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 709845,76 грн, що взагалі не є співмірним з посадовим окладом позивача, яку він отримував. Більше того, судом була стягнена сума за 1,5 роки, що на думку Концерну «Військторгсервіс» є незаконним, оскільки тривалий розгляд справи не залежав від Концерну «Військторгсервіс». Оскільки у цій ситуації Верховний суд поставив крапку, Концерном «Військторгсервіс» було прийнято рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді в Концерні «Військторгсервіс» та виплату йому коштів. Однак, позивач в день його поновлення на роботі не виявив бажання працювати в Концерні «Військторгсервіс», про що відразу написав заяву про звільнення з посади. Враховуючи те, що рішення суду першої та другої інстанції були суперечливими оскільки кожна інстанція по різному трактувала статтю закону, Концерном було прийнято рішення дочекатися висновку Верховного суду. Концерн «Військторгсервіс» відразу після оголошення рішення зв`язався з позивачем для вирішення ситуації та поновлення останнього на роботі та уточнення його реквізитів для перерахунку коштів. Зважаючи на те, що позивач отримав значну грошову компенсацію, Концерн просить суд застосувати принцип співмірності, та зменшити суму середнього заробітку, яка пропонується до стягнення.

Крім того, представник вказав, що ОСОБА_1 пропрацював лише 3 місяці на посаді, та стягнута на його користь сума компенсації за вимушений прогул є неспівмірною з тою заробітною платою яку він отримував.

Вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди є недоведеною та необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Що стосується адвокатських витрат, зазначив, що позивачем заявлено, що він поніс адвокатські витрати у розмірі 30000 грн, що і просить стягнути. Разом з тим, в матеріалах справи наявна квитанція про сплату на користь адвоката лише 10000 грн. Таким чином, решта суми 20000 грн не доведена, а складений акт приймання-передачі не є документом який засвідчує те, що позивач вже поніс такі витрати.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке.

Судом встановлено, що 08 вересня 2021 року згідно з наказом № 210-а Концерну «Військторгсервіс» від 07 вересня 2021 року ОСОБА_1 було призначено на посаду радника Генерального директора з майнових питань Концерну «Військторгсервіс».

06 грудня 2021 року згідно з наказом №285-а Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_1 звільнено з роботи 06 грудня 2021 року за прогул без поважних причин (п.4 ст.40 К3пП У країни).

06 березня 2023 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва по справі №760/2340/22 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Концерну «Військторгсервіс», третя особа ОСОБА_3 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року у справі №760/2340/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Скасовано рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , зокрема.

- поновлено ОСОБА_1 на посаді радника Генерального директора з майнових питань Концерну «Військторгсервіс»;

- стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 грудня 2021 року по 06 червня 2023 року в сумі 709 845,76 грн.;

- рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку в сумі 30 000 грн., допущено до негайного виконання.

08 листопада 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року, залишив касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Звернувшись до суду з указаним позовом до Концерну «Військторгсервіс», позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 214648,32 грн, що утворилась з дати винесення постанови Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року до дати поновлення позивача на роботі.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд дійшов таких висновків.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статі 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частинами першою, другою статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно із статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати визначає Закон України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР).

Частиною першою статті 1 Закону № 108/95-ВР визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 2 Закону № 108/95-ВР основна заробітна плата -це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата -це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Предметом спору у даній справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді відповідно до статті 236 КЗпП України.

Статтею 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року у справі №760/2340/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Скасовано рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , зокрема.

- поновлено ОСОБА_1 на посаді радника Генерального директора з майнових питань Концерну «Військторгсервіс»;

- стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 грудня 2021 року по 06 червня 2023 року в сумі 709 845,76 грн.;

Частиною 8 ст.235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого підлягає негайному виконанню.

У порушення вимог ст.235 КЗпП України та у порушення вимог п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, позивача не було поновлено на роботі негайно, а поновлено лише 17 листопада 2023 року наказом (по особовому складу) тимчасово виконуючого обов`язки Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» Олійника В. № 128-а від 17 листопада 2023 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ».

Приписами статей 129, 129-1 Конституції України регламентовано, що судове рішення є обов`язковим до виконання, що є однією із основних засад судочинства.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого застосовується судом як джерело права відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», неодноразово звертав увагу на те, що «право, передбачене частиною першою статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла остаточному та обов`язковому судовому рішенню залишатися без дії на шкоду однієї зі сторін» (рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі Hornsby v. Greece («Хорнсбі проти Греції»), п.40), рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі Shmalko v. Ukraine («Шмалько проти України»), п. 43).

Статтею 235 КЗпП України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Враховуючи, що судове рішення від 06 червня 2023 року про поновлення позивача на роботі було виконано лише 17 листопада 2023 року, суд зазначає про затримку виконання судового рішення роботодавцем.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року (справа №755/12623/19) визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільненні - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений.

Статтею 233 КЗпП України визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. На момент виникнення спірних правовідносин частина друга вказаної норми встановлювала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з частини другої статті 233 КЗпП України.

Позовні вимоги позивача стосуються стягнення належної йому заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України, не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17, від 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18, від 10 травня 2022 року у справі №369/3013/20, від 26 травня 2022 року у справі №420/10861/21.

Як установлено постановою Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року, за змістом довідки Концерну «Військторгсервіс» про доходи ОСОБА_1 , позивачу за жовтень 2021 року нараховано 31861,19 грн, за листопада 2021 року - 35942,78 грн. Відповідно середньоденна заробітна плата позивача становить 1882,88 грн.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач, при розрахунку середнього заробітку виходив із того, що із дня винесення рішення судом про поновлення на роботі до його виконання роботодавцем минуло 114 робочих дні, а тому середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі становить 214648,32 грн (1882,88 х 114 роб. днів).

Вказаний розрахунок відповідає вимогам для розрахунку згідно чинного законодавства.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 214648,32 грн середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Позивачем також заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює у 40200 грн.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до положень статей 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Відтак, позивачу ОСОБА_1 завдано моральної шкоди внаслідок порушення його права на працю.

Враховуючи характер правопорушення, який спричинений невиконанням відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі, а також відсутністю доходу у вигляді заробітної плати, позивачу спричинені душевні переживання та негативні емоції, тому суд прийшов до висновку, що необхідно стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Що стосується вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн, суд зазначає наступне.

Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат, зокрема: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3, ч.4 ст. 137 ЦПК України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01)).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так, позивачем до суду, для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу подано наступні документи: копію договору про надання правничої допомоги №09/12-ФО, укладеного 09 грудня 2021 року між адвокатським об`єднанням «СОТА» в особі керуючаго патнера Барабаша О.В. та Биковим В.В.; копію додаткової угоди №01122023 від 01 грудня 2023 року до договору про надання правничої допомоги №09/12-ФО від 01 грудня 2023 року; копію рахунку-фактури №011223 від 01 грудня 2023 року; копію акту приймання-передавання наданих послуг від 13 грудня 2023 року до додаткової угоди №01122023 від 01 грудня 2023 року до договору про надання правничої допомоги №09/12-ФО від 09 грудня 2021 року; копію квитанції про доплату за послуги правничої допомоги у розмірі 20000 грн від 20.01.24; копію виписки з рахунку АО «Сота» про зарахування коштів у розмірі 20000 грн.

Заперечуючи проти визначення розміру витрат на правову допомогу у сумі 30000 грн, представник відповідача вказав, що в матеріалах справи наявна квитанція про сплату на користь адвоката лише 10000 грн. Таким чином, решта суми 20000 грн не доведена, а складений акт приймання-передачі не є документом який засвідчує те, що позивач вже поніс такі витрати.

Проте, суд не може погодитися з таким твердженням представника відповідача, оскільки його доводи спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме копією квитанції про доплату за послуги правничої допомоги у розмірі 20000 грн від 20.01.24 року та копією виписки з рахунку АО «Сота» про зарахування коштів у розмірі 20000 грн.

Суд враховує складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони, і робить висновок про те, що слід відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 25800 грн.

Відповідно до частини 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» .

Відтак, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню 2196,48 грн судового збору.

Керуючись ст.10, 12, 89, 141, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Концерну «Військторгсервіс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - тимчасово виконуючий обов`язки директора концерну «Військторгсервіс» Олійник Володимир Ігоревич про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1 214648 (двісті чотирнадцять тисяч шістсот сорок вісім) гривень 32 копійки середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1 25800 (двадцять п`ять тисяч вісімсот) гривень в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» на користь держави 2196 (дві тисячі сто дев`яносто шість) гривень 00 копійок судового збору.

Допустити негайне виконання в частині стягнення суми середнього заробітку за один місяць.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч.1 ст.355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч.1 ст.273 ЦПК України).

Сторони у справі :

позивач - ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач - Концерн «Військторгсервіс», адреса місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул.. Молодогвардійська, буд. 28-А, ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - тимчасово виконуючий обов`язки директора концерну «Військторгсервіс» Олійник Володимир Ігоревич , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя Солом`янського

районного суду міста Києва Н.М. Аксьонова