Справа № 372/6131/23
Провадження № 2-543/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

30 квітня 2024 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Потабенко Л.В.,

при секретарі Водолазської Т.Ю.

за участю представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення із житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2023 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просила усунути перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 , шляхом виселення ОСОБА_3 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення, а також стягнення понесених судових витрат. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що вона є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку разом з нею проживає її син ОСОБА_3 , який зареєстрованим у вказаному будинку не значиться, оскільки має інше місце реєстрації та проживання, яке здає в оренду. Протягом тривалого часу її син ніде не працює, зловживає спиртними напоями, вчиняє з нею сварки та скандали, застосовує до не фізичне насильство в наслідок чого рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16.11.2023 року видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , з покладанням на нього на строк два місяці наступних обов`язків: заборонити ОСОБА_3 перебувати у домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 наближатися ближче, ніж на 50 метрів до місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею; заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс-повідомлення) із ОСОБА_2 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Окрім того позивач зазначає, що відповідач проживаючи в будинку не приймає участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті послуг, чим завдає позивачу значних матеріальних збитків, а тому позивач звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді від 04 січня 2024 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою 08 лютого 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв, клопотань або відзиву до суду не направив.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Київ та на даний час є зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_1 виданого Харківським РУГУ МВС України в м. Києві 18 лютого 1997 року.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 03.11.2023 року, яке видане Обухівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Київ) народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

У власності позивачки перебуває житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу від 14.12.2002 року, реєстраційний номер 3038, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Кравченко Л.Г.

Разом з нею проживає її син ОСОБА_3 , який в указаному житловому будинку не зареєстрований, а зареєстрований у власній квартирі за адресою АДРЕСА_2

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16.11.2023 року справа №372/5684/23 видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , з покладанням на нього на строк два місяці наступних обов`язків: заборонити ОСОБА_3 перебувати у домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 наближатися ближче, ніж на 50 метрів до місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею; заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс-повідомлення) із ОСОБА_2 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

ОСОБА_5 неодноразово зверталась до Обухівського РУП ГУНП в Київській області з заявами про вчинення щодо неї психологічного та фізичного насильства ОСОБА_3 , що підтверджується листом від 06.11.2023 року Обухівського РУП ГУНП в Київській області.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЕСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та с необхідним у демократичному суспільстві.

Для вирішення питання щодо виселення, необхідно встановити: чи проживають та/ користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами.

Без встановлення зазначених обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Такі висновки суду висловив Верховний суд й у складі першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 459/175/17.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, зазначено, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення.

За змістом ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться у добровільному або судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Суд дійшов висновку про те що позивач як власник, яка придбала спірний житловий будинок в установленому законом порядку, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач чинить їй у цьому перешкоди, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1073 гривня 60 копійок в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення із житлового приміщення - задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 , шляхом виселення ОСОБА_3 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1073 гривня 60 копійок.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП суду не відомо.

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання та реєстрації : АДРЕСА_4 ; РНОКПП суду не відомо.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто Обухівським районним судом у випадку подання відповідачем відповідної заяви протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи якому повне заочне рішення не було йому вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

Суддя Л.В. Потабенко