27.05.2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року

м. Харків

Справа №642/2807/24

Провадження №2-н/642/670/24

Суддя Ленінського районного суду м. Харкова Петрова Н.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_2 ,-

ВСТАНОВИВ:

22.05.2024 до Ленінського районного суду м.Харкова звернувся ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_2 на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2024 справа надійшла в провадження судді цього ж суду ОСОБА_4 .

Дослідивши заяву про видачу судового наказу та додані до неї документи, суддя приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Саме безспірність вимог є підставою для видачі судового наказу, в іншому випадку вирішення питання стягнення заборгованості вирішується судом в порядку позовного провадження (загального або спрощеного) з дотриманням принципів змагальності сторін, доведення учасниками справи обставин, що мають значення для справи і на які кожна сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Частина перша статті 161 Цивільного процесуального кодексу України містить вичерпний перелік вимог, за результатами розгляду яких може бути видано судовий наказ.

Вимоги до форма та змісту заяви про видачу судового наказу передбачені ст.163 ЦПК України.

Відповідно до положень п.5 ч.2, п.4 ч.3 ст.163 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, також до заяви додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною ч.5 ст.183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право на одержання аліментів на дитину має право той з батьків, з ким проживає дитина, від того з батьків, який ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року №14Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження зазначено, що наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги.

Із системного аналізу вказаних вище норм вбачається, що для застосування наказного провадження необхідно, щоб вимоги заявника були безспірними і документально підтверджені, тобто такі, що випливають із повністю визначених та неоспорюваних цивільно-правових відносин.

В обґрунтування заявлених вимог, заявник зазначає, що дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично мешкає разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, згідно копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №6324- від 08.08.2023, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, згідно Інформації з реєстру територіальної громади м.Харкова від 27.05.2024 вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 разом із матір`ю - ОСОБА_2 .

Отже, матеріали заяви про видачу судового наказу не містять будь-яких доказів на підтвердження факту того, що дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкає разом із батьком ОСОБА_1 та перебуває на його утриманні, а не на утриманні матері - ОСОБА_2 .

Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суддя вважає, що доводи, викладені в заяві про видачу судового наказу потребують додаткового дослідження, з матеріалів та обставин даної справи вбачається, що між сторонами наявний спір про право, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Як роз`яснено у п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження», наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Таким чином, наказне провадження є спрощеним у порівнянні з позовним, альтернативним йому провадженням у суді першої інстанції, і заснованим на письмових доказах. Наказне провадження є специфічною формою захисту прав кредитора за допомогою письмових доказів проти сторони боржника, яка не виконує або неналежним чином виконує свої зобов`язання. У наказному провадженні можливе задоволення лише документально підтверджених і безспірних вимог. Безспірні вимоги заявника у наказному провадженні - це такі вимоги заявника, із яких не вбачається спір про право, тобто це вимоги, що випливають із повністю визначених і неоспорюваних цивільно-правових відносин.

За загальним правилом, при розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених вимог заявлених стягувачем по суті.

Так, у випадку встановлення судом обставин, які свідчать про необґрунтованість вимог заявника у певній частині мають місце обставини, які свідчать про відсутність безспірності вимог, що є обов`язковою умовою наказного провадження, а отже суд повинен відмовити у видачі наказу з таких підстав.

Згідно з положеннями п.8 ч. 1 ст. 165 КПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема, із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Частиною другою ст. 167 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку у необхідності відмовити у видачі судового наказу.

Керуючись ч.3 ст.19, ст. 160, ст. 161, 163, ст. 165, 167 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_2 відмовити.

Роз`яснити заявнику, що відмова у видачі судового наказу не є перешкодою для звернення до суду з аналогічними вимогами в спрощеному позовному провадженні.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня її проголошення.

Суддя Наталя ПЕТРОВА