ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/2368/23 Номер провадження 22-ц/814/2595/24Головуючий у 1-й інстанції Зуб Т.О. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Бутенко С.Б., Панченка О.О.,

за участю секретаря: Дороженка Р.Г.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 20 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області про поновлення договору оренди та визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що він є орендарем земельної ділянки площею 78,6800 га, що знаходиться за межами населеного пункту на території Лохвицької міської ради (раніше Лучанська сільська рада) Миргородського (раніше Лохвицького) району Полтавської області, для ведення фермерського господарства, кадастровий номер земельної ділянки :00:004:0136, на підставі договору оренди землі укладеного між ним та Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області від 11 серпня 2016 року.

27 квітня 2017 року було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору. Пунктом 8 договору оренди визначено, що договір укладено на 7 років, з переважним правом орендаря на поновлення договору на новий строк.

Зважаючи на закінчення укладеного договору та вимоги зазначеного пункту, ним було направлено 26 березня 2023 року письмове повідомлення про намір продовжити його дію разом з проектом додаткової угоди. Станом на час подачі позову до суду Лохвицькою міською радою відповіді на його повідомлення не надано.

Після закінчення терміну дії договору оренди землі, він як належний орендар продовжує користуватися вищевказаною земельною ділянкою та сплачує орендну плату за користування нею.

Вважаючи порушеним своє право на поновлення договору оренди на новий строк, яке є переважним перед іншими особами ОСОБА_1 звернувся до суду.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 20 лютого 2024 року позов задоволено частково.

Визнано поновленим договір оренди землі від 11.08.2016, укладений між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області, на підставі додаткової угоди про поновлення договору оренди землі у редакції, зареєстрованій Виконавчим комітетом Лохвицької міської ради 26.06.2023.

Часткове задоволення позову обґрунтоване наявністю переважних підстав у ОСОБА_1 , як існуючого орендаря земельної ділянки на поновлення договору оренди на новий строк, що передбачено умовами договору та положеннями Закону України «Про оренду землі».

Не погодившись з рішенням суду заступник керівника Полтавської обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та закрити провадження по справі.

Зазначає, що спірна земельна ділянка надавалася в оренду позивачу для ведення фермерського господарства, яка після створення останнім Фермерського господарства «Еко-Край» перебуває у суборенді юридичної особи, відтак земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення власної підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб.

Посилаючись на практику Верховного Суду, вказує, що спори про поновлення договору оренди земельної ділянки, наданої для ведення фермерського господарства з центральним органом виконавчої влади підлягають розгляду господарськими судами. Таким чином, існуючий спір помилково був розглянутий за правилами цивільного судочинства, оскілки мав розглядатися в порядку ГПК України.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про її часткове задоволення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.374, ч.1 ст.377 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково з підстав, передбачених ст.255 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області було укладено договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка площею 78,6800 га, що знаходиться за межами населеного пункту на території Лучанської сільської ради Лохвицького району Полтавської області, для ведення фермерського господарства, кадастровий номер земельної ділянки :00:004:0136. Пунктом 8 договору оренди було визначено, що договір укладено на 7 років, з переважним правом орендаря на поновлення договору на новий строк.

27 квітня 2017 року було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі від 11 серпня 2016 року.

Зважаючи на закінчення строку дії договору в серпні 2023 року, ОСОБА_1 26.06.2023 направив Лохвицькій міській раді письмове повідомлення про намір продовжити дію договору оренди з проектом додаткової угоди, яке зареєстроване Виконавчим комітетом Лохвицької міської ради в цей же день.

Оскільки позивач не отримав відповіді на своє повідомлення, останній продовжив користуватися земельною ділянкою та звернувся до суду з відповідним позовом про поновлення договору оренди землі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що позов є обґрунтованим, оскільки позивач, як орендар, має переважне право на поновлення договору оренди на новий строк.

Колегія суддів не може погодитися з вказаним висновком місцевого суду в повній мірі з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

У статті 20 ГПК України встановлені особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та зазначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю), крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Частиною 1 ст. 1 ЗУ «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Відповідно до статті 31 ЗК України, статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Отже, земельна ділянка, що надається для ведення фермерського господарства, є основною та необхідною умовою для здійснення фермерським господарством господарської діяльності у сфері товарного сільськогосподарського виробництва.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року при розгляді справи справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20) висловлено правову позицію та зазначено, що:

«земельні відносини, які є основою створення та діяльності фермерського господарства, проходять у динаміці два етапи:

1) отримання засновником фермерського господарства права (власності або оренди) на землю як передумова створення фермерського господарства;

2) створення фермерського господарства, внаслідок чого особу засновника заміщує фермерське господарство як землекористувач, який веде господарську діяльність на земельній ділянці.

Цей комплекс відносин є нерозривним, одне не існує без іншого в межах легітимної процедури створення фермерського господарства. Хоча, як зазначалося вище, земельна ділянка надається фізичній особі, однак метою надання є подальше створення фермерського господарства як суб`єкта підприємництва (господарювання) з переданням цьому суб`єкту земельної ділянки. Отже, в процесі створення фермерського господарства його засновник має обмежені правомочності щодо землі, оскільки його обов`язком є створення фермерського господарства, що і буде користувачем цієї землі.

Аналізуючи відносини щодо створення фермерського господарства і набуття ним права власності (користування) землею, можна зробити висновок, що de jure отримує землю фізична особа - засновник фермерського господарства, однак de facto він діє в інтересах створюваного ним фермерського господарства.

У спорах щодо земельних відносин при розмежуванні юрисдикції між цивільними і господарськими судами на першому місці - зміст правовідносин і вже другорядне значення надається суб`єктному складу (фізична чи юридична особа). Адже господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності як за участю юридичних осіб, так і за участю фізичних осіб-підприємців, а в певних випадках і за участю осіб, які не мають статусу суб`єкта господарювання».

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що в кожній окремій справі, від висновків у яких колегія суддів просила відступити, юрисдикція спору ставилася в залежність від обставин справи, які не є визначальними ані з точки зору суб`єктного складу спору, ані з точки зору змісту правовідносин (прав і обов`язків учасників спірних правовідносин). Фактично визначення юрисдикції спору було поставлено в залежність від додержання вимог законодавства в межах фактичної процедури створення фермерського господарства, на підставі чого і подано позов. Підхід до визначення юрисдикції залежно від обставин, які встановлюватимуться після відкриття провадження у справі, під час розгляду справи по суті, значно ускладнює вибір юрисдикції, що, в свою чергу, негативно відображається на доступі до правосуддя.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній справі зробила висновок, що: «спори щодо користування землями фермерського господарства, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, з іншими юридичними особами, мають розглядатися господарськими судами незалежно від того, чи отримувала фізична особа раніше земельну ділянку для створення фермерського господарства і того, чи створила вона це фермерське господарство».

З матеріалів справи, а саме, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 03.06.2016 зареєстроване фермерське господарство «ЕКО-КРАЙ», засновником і керівником якого є ОСОБА_1 .

Тобто, з серпня 2016 року права й обов`язки орендаря спірної земельної ділянки за договором оренди землі від 11.08.2016 належать фермерському господарству, яке створено позивачем і зареєстроване згідно закону та якому він передав у суборенду спірну земельну ділянку, тобто фактичним учасником спірних правовідносин є саме фермерське господарства, а не ОСОБА_1 , як фізична особа.

Таким чином, вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України - закриттю.

Керуючись статтями 255, 256, 367, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області задовольнити.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 20 лютого 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Лохвицької міської ради Полтавської області про поновлення договору оренди та визнання укладеною додаткової угоди про поновлення оренди землі закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 право звернутися до суду із позовом за правилами господарського судочинства.

Роз`яснити ОСОБА_1 право подати Полтавському апеляційному суду упродовж десяти днів від дня отримання копії цієї постанови заяву про передачу справи для розгляду за підсудністю до Господарського суду Полтавської області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2024 року.

Судді: О. І. Обідіна С.Б. Бутенко О.О. Панченко