Апеляційне провадження №22-ц/824/9186/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

В обґрунтування позову зазначила, що позивач та відповідач з 28.10.1978 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 08.07.1993 року шлюб між сторонами по справі розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 продовжили проживати однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу: вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, спільно харчувались, мали взаємні права та обов`язки як подружжя, піклувались один про одного, коли хтось хворів, спільно приймали рішення з питань, що стосувались найважливіших питань життя сім`ї. Фактично подружжя спільно проживало з 08.08.1987 року по 04.11.2003 року за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому подружжя в грудні 2003 року спільно змінило місце проживання на адресу: АДРЕСА_2 і проживало за вказаною адресою до жовтня 2013року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 , і після її смерті сторони припинили спільне проживання як подружжя, почали проживати за різними адресами, перестали виконувати один одного взаємні права та обов`язки, які притаманні подружній парі.

За весь час спільного проживання з липня 1993 року по жовтень 2013 року позивач з відповідачем відвідували спільних друзів та знайомих, проводили всі сімейні свята та подорожували разом, займалися побутовими питаннями, сплачували житлово-комунальні послуги, займались будівництвом спільного житла тощо.

Протягом проживання сторін однією сім`єю за рахунок спільних коштів сторони набули у приватну власність об`єкти нерухомого майна, право власності, на які зареєстровано за відповідачем.

Встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідно для вирішення питання правової долі спільного сумісного майна осіб, що проживали однією сім`ю без реєстрації шлюбу.

Враховуючи викладене, позивач просив встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 08.07.1993 року по 01.10.2012 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.01.2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу задоволено; встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період часу з 08.07.1993 року по 01.10.2013 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 08 березня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без розгляду повністю.

08 травня 2024 року від заявника ОСОБА_2 на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судове засідання, призначене на 05.09.2024 року, з`явився представник відповідача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 28.10.1978 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Райвідділом РАЦС Чернігівської обл.

18.07.1982 року, 08.07.1993 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання браку серії НОМЕР_2 , про що зроблено відповідний актовий запис № 510.

Листом Територіального центру № 8048 РСЦ МВС в м. Києві № 8048/1346 від 27.11.2020 року повідомлено, що за результатами проведення перевірки за Єдиним державним реєстром транспортних засобів встановлено, що станом на 10:45 год. 27.11.2020 року за ОСОБА_2 зареєстрований транспортний засіб: Toyota Land Cruiser, номерний знак НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_5 від 12.10.2005 року.

Згідно з Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 232102350 від 11.11.2020 року квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ;1/2 квартири АДРЕСА_4 належить на праві спільної часткової приватної власності ОСОБА_1 ; нежилі приміщення з № 1 по № 14 (групи приміщень № 377) (в літері А), об`єкт нежитлової нерухомості: за адресою: АДРЕСА_5 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ; земельна ділянка кадастровий номер: :82:445:0153 за адресою: АДРЕСА_6 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ; машиномісце № НОМЕР_6 в підземній автостоянці, загальна площа 10.8 кв.м. належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ; квартира АДРЕСА_7 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ; квартира АДРЕСА_8 на праві приватної власності ОСОБА_1 ; 96/1000 частки майнового комплексу - бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_5» (літ. А, Б, В, Г, Д, Ж, З, К, Л, М, Н, О, П, Р, С, Т, Ф, І, ІІ) в будинку АДРЕСА_9 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ; 904/1000 частки ТОВ «Природопромбудсервіс» належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторно) серії НОМЕР_7 , виданим Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 26.02.2019 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 1856. У вказаному свідоцтві про народження батьками зазначені: мати - ОСОБА_5 , батько - ОСОБА_1 ..

На підставі рішення Подільського районного суду м. Києва про виключення відомостей про батька та визнання батьківства справа № 758/1162/17 внесено зміни до актового запису про народження № 1856 від 06.12.2005 року, в якому батьком ОСОБА_4 вказано ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, зазначав, що наданими до справи фотознімками та показами свідків доведено факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 08.07.1993 по 01.10.2013 року. За таких умов суд вважав можливим задовольнити позовні вимоги про встановлення зазначеного факту.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу відноситься категорії справ про становлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, п. 5 ч.1 ст. ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із ст. 318 ЦПК України до для встановлення факту про проживання однією сім`єю та жінки без шлюбу подається заява, а не позовна заява.

Положеннями ч. 6 ст.294 ЦПК України передбачено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що за наявності спору про право вимога окремого провадження не підлягає окремому розгляду судом. Вказані обставини можуть бути встановлені судом в позовному провадженні, але не як окрема вимога, а в ході розгляду вимоги по суті спору.

Як убачається з матеріалів справи, між сторонами існує спір щодо поділу майна. Вказану обставину підтвердив в своєму рішенні і суд першої інстанції, прийнявши посилання ОСОБА_2 на те, що між сторонами виник спір про розподіл майна, яке позивач вважає спільною сумісною власністю, набутою під час проживання без реєстрації шлюбу. Встановлення факту спільного проживання позивачеві необхідно для підтвердження свого права на спірне майно.

За таких умов рішення суду першої інстанції не відповідає вищенаведеним вимогам процесуального закону.

Окрему увагу колегія суддів апеляційного суду звертає на питання ефективності заявленого позивачем способу захисту.

Як убачається з матеріалів даної справи, у ОСОБА_2 існує реальний намір на вирішення спору щодо поділу майна.

В той же час за наявності спору зазначеної категорії ефективним способом його вирішення є пред`явлення саме позову поділ такого майна. При цьому питання щодо часу його набуття (в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу чи ні) є обставиною, яка може бути встановлена в ході розгляду справи, з підтвердженням або спростуванням такого факту в мотивувальній частині позову. В свою чергу суд при ухваленні рішення щодо поділу майна таке обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має навести у мотивувальній частині рішення. Вимога про встановлення юридичного факту як самостійної вимоги позовного провадження не забезпечує ефективний захист справ у справах про поділ майна, а лише підставою для вирішення такої справи.

Верховний суд у своїх постановах неодноразово зазначав про те, що заявлений стороною спосіб захисту має бути ефективним.

Зокрема у постанові Верховного Суду у справі № 916/3156/17 від 04 червня 2019 року зазначено, що ефективним способом захисту права є такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року по справі № 910/3009/18 зазначено, що ефективний спосіб захисту прав повинен:

1) забезпечити поновлення порушеного права;

2) в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування;

3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим);

4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії;

5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Суд має право відмовити в задоволенні позову лише через те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту. Відповідний висновок вчергове викладено в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 924/199/20.

Зважаючи на те, що заявлені позовні вимоги не вирішують спору сторін по суті та фактично потребуватимуть окремого звернення до суду, колегія суддів апеляційного суду констатує неналежність обраного позивачем способу захисту.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апелянта щодо того, що оскаржуване рішення ухвалене з неправильним застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернулася з вимогою встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 08 липня 1993 року по 01 жовтня 2013 року.

Відповідно до п.1 розділу VII Прикінцеві Положення Cімейного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене правова конструкція була введена лише положеннями ст. 74 СК України, який, як вже зазначалося вище, набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому можливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період до 01 січня 2004 року законом не передбачена.

Аналогічну позицію викладено й в постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 2865/17 (провадження № 61-43499св18).

Зважаючи на викладене, оскаржуване рішення фактично ухвалене при невірному застосуванні норм матеріального права.

Окрім вищевикладеного за результатами розгляду справи колегія суддів апеляційного суду приходить також і до висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалене при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а викладені у рішенні суду висновки не відповідають обставинам справи.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

На свою позицію щодо проживання з відповідачем однією сім`єю за заявлений період позивач підтверджувала рядом наданих до матеріалів справи фотографій а також показами свідків. При цьому жодна з представлених до суду фотографій не містить даних щодо того, коли саме та де вони були зроблені.

З підписів позивача до вказаних фото вбачається, що за її твердженнями 5 з них були зроблені в 1992 році, тобто в період, коли сторони ще перебували у шлюбі, і який (період) виходить за часові межі предмету доказування у цій справі.

Коментуючи решту наданих фото, відповідач зокрема щодо них зазначив, що |1 світлина була зроблена у 1996 р. під час спільного супроводу ІНФОРМАЦІЯ_6 року народження неповнолітніх дочок ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 на відпочинку в Болгарії; 4 світлини - зі святкування в 1999 р. дня народження мами ОСОБА_1 . ОСОБА_8 ; 2 світлини - під час спільного супроводу неповнолітніх дочок ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 на відпочинку у Карпатах у 2000 р.; 2 світлини - про спільне перебування на весіллі у племінниці ОСОБА_9 . ОСОБА_10 у 1999 році; 3 світлини - про спільне перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на святкуванні в 2000 році дня народження двоюрідної сестри ОСОБА_1 . ОСОБА_11 , з якою ОСОБА_2 перебувала на той час у дружніх стосунках. При цьому святкування відвідували окремими запрошеннями.

Колегія суддів погоджується з позицією апелянта щодо того, що вказані фотографії не встановлюють факту проживання однією сім`єю, а лише вказують на факт одночасної участі сторін під час 5 подій вподовж 20-річного відрізку часу. Жодного спростування такої позиції, як і належного підтвердження обставин щодо засвідчення зазначеними фото саме факту спільного проживання сторін позивачем надано не було.

Окрім зазначених фото на підтвердження встановлення факту проживання однією сім`єю судом було допитано ряд свідків.

Зокрема, свідок ОСОБА_12 , яка є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , повідомила суду, що батьки розлучилися з наміром отримати батьком квартири за місцем роботи.

Свідок ОСОБА_13 (чоловік ОСОБА_12 ) показав суду, що з часу знайомства з ОСОБА_6 , яке відбулося в 2002 році, йому відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно проживали, на підтвердження чого що наводив факти спільного святкування та виїзд на збирання врожаю картоплі в Чернігівську область.

Свідок ОСОБА_14 (сусідка про домогосподарству за адресою: АДРЕСА_10 ), зазначала, що ОСОБА_1 дуже любив своїх доньок ОСОБА_6 та ОСОБА_15, оскільки вона пригощала його врожаєм абрикосів для його доньок, а ОСОБА_1 в обмін на плоди абрикосів пригощав їй медом з власної пасіки. Свідок двічі бувала в будинку, однак в ньому бачила тільки ОСОБА_2 .

Жодних інших належних та допустимих доказів зі сторони ОСОБА_2 про спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 08.07.1993 по 01.10.2013, під яким слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем поживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи), спільного побуту, який в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільну участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги, до суду так представлено й не було.

Колегія суддів погоджується з позицією апелянта про те, що лише 12 фотографій про спільне перебування сторін під час 5 подій вподовж 20-річного відрізку часу та показаннями свідків, жоден з яких так і не надав свідчень про наявність спільного побуту у сторін, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, тощо, не може бути встановлений факт спільного поживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, тому рішення суду першої інстанції, в якому лише декларативно зазначено, що: «наданими представником позивача фотознімками у якості доказів, показаннями свідків, дослідженими матеріалами справи доведено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 08.07.1993 року по 01.10.2013 року», є необґрунтованим. Водночас, при ухваленні судового рішення суд першої інстанції не надав жодної оцінки доказам зі сторони ОСОБА_1 щодо спростування факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідач стверджував про те, що він з 2003 року почав постійно проживати з ОСОБА_5 , з якою створив сім`ю, мав спільний бюджет, спільний побут, друзів, та з якою ОСОБА_1 перебуває у фактичних шлюбних стосунках на сьогоднішній день.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 .

Ці обставини підтвердили в судовому засіданні й свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_15 (старша дочка позивача та відповідача) та ОСОБА_16 (сусідка сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ).

З точки зору апеляційного суду вказані докази відповідача спростовують позицію позивача, яку та поклала в основу свого позову, однак належним чином не довела в ході розгляду справи. З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення по справі та відмови в задоволенні позову, відповідно підлягає скасуванню і додаткове рішення суду від 07 березня 2024 року, яким з відповідача на користь позивача стягнуті витрати на надання професійної правничої допомоги.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду справи суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1276, 95 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_11 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_10 , адреса: АДРЕСА_12 ) судовий збір у розмірі 1276 (одна тисяча двісті сімдесят шість грн ) 95 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько