ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8105/24 Справа № 199/6781/21 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Макаренка Олександра Анатолійовича на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на його ліквідацію, третя особа: ОСОБА_2 про визнання договору відступлення прав вимоги частково недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2021 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа: ПН ДМНО Барабаш Ю.В. , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності, поновлення іпотеки та обтяження (т. 1 а.с. 1-6).

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», треті особи: ПАТ «КБ «Надра», ОСОБА_2 про визнання договору відступлення прав вимоги частково недійсним (т. 1 а.с. 89-92), в обґрунтування якого посилався на те, що 17.07.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення прав вимоги №GL48N718070_I_3 за кредитним договором №8/2006/840-К/291-Н від 03.02.2006 року.

03.09.2021 року правонаступник ПАТ «КБ «Надра», ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулось до Амур-Нижньодніпровського районним судом м. Дніпропетровська з позовними вимогами про скасування в державному реєстрі іпотек державної реєстрації припинення іпотеки, поновлення записів про іпотеку та обтяження; визнання недійсним Договору поділу спільного майна подружжя.

ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було надало до суду засвідчену копію договору про відступлення прав вимог та кредитного договору №8/2006/840-К/291-Н від 03.02.2006 року.

Також, Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська розглядалась справа №199/2944/13-ц за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №8/2006/840-К/291-Н від 03.02.2006 року, договором поруки №291/1 від 03.02.2006 року та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Н КБ «Надра» про визнання недійсним кредитного договору. В рамках якої судом призначались судові криміналістичні почеркознавчі експертизи на вирішення яких ставились питання щодо належності підпису ОСОБА_1 в кредитному договорі №8/2006/840-К/291-Н від 03.02.2006 року, яка проведена не була, та щодо належності підпису ОСОБА_2 в договорі поруки №291/1 від 03.02.2006 року.

В подальшому ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суда м. Дніпропетровська від 18.03.2015 року позов позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №8/2006/840-К/291-Н від 03.02.2006 року, договором поруки №291/1 від 03.02.2006 року, було залишено без розгляду.

14 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз із запитом щодо проведення ним експертизи підпису ОСОБА_2 в договорі поруки №291/1 від 03.02.2006 року, яким забезпечувалось виконання кредитного договору №8/2006/840-К/291-Н від 03.02.2006 року.

21.02.2019 року Дніропетровьким науково-дослідним інститутом судових експертиз було надано відповідь №С-18/12-06, якою повідомлено, що судову криміналістичну почеркознавчу експертизу стосовно підписів в договорі поруки №291/1 від 03.02.2006 року від імені ОСОБА_2 було проведено, однак у зв`язку з тим, що замовником експертизи був суд копію експертного висновку надано не було. Разом з тим, усно йому було повідомлено, що підписи від імені ОСОБА_2 було вчинено іншою особою.

Позивач посилається на те, що наданий кредитний договір №8/2006/840-К/291-Н від 03.02.2006 року між ВАТ КБ «Надра» та ним укладено не було.

Підписи від його імені в даному договорі було підроблено іншою невідомою йому особою.

Оскільки кредитний договір був підставою для укладання між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» договору про відступлення прав вимоги №GL48N718070_I_3 від 17.07.2020 року, яким серед іншого передано ПАТ КБ «Надра» ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право вимоги за кредитним договором №8/2006/840-К/291-Н від 03.06.2006 року до ОСОБА_1 , то договір про відступлення прав вимоги є недійсним.

На підставі вищевикладеного, просив суд визнати договір про відступлення прав вимоги №GL48N718070_I_3 від 17.07.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», посвідчений ПН КМНО Бочкарьовою А.В. та зареєстрованого в реєстрі за №509 недійсним, в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором №8/2006/840-К/291-Н від 03.06.2006 року.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2021 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом (т. 1 а.с. 129).

Протокольною ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2021 року залучено до зустрічного позову в якості співвідповідача ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на його ліквідацію (т. 1 а.с. 152).

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 березня 2024 року позов ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа: ПН ДМНО Барабаш Ю.В. , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності, поновлення іпотеки та обтяження - залишено без розгляду (т. 2 а.с. 24).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на його ліквідацію, третя особа: ОСОБА_2 про визнання договору відступлення прав вимоги частково недійсним - відмовлено (т. 2 а.с. 70-75).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Макаренко О.А. подав апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 88-92, 104-108), посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.

ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» скористалось своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (т. 2 а.с. 116-121).

ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на його ліквідацію скористалось своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (т. 2 а.с. 132-136).

Інші учасники справи не скористались своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційні скарги у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що належних доказів, що оспорюваний договір відступлення прав вимоги порушує права позивача останнім суду не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.02.2006 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №8/2006/840-К/291-Н, відповідно до умов якого позивач зобов`язаний повернути кредитні кошти в розмірі 55 870,00 доларів США. Цільове призначення кредиту, у тому числі, проведення розрахунків по договору купівлі продажу від 03.02.2006, що укладений між позичальником та ОСОБА_5 , згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 .

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 №83 "Про віднесення ПАТ "КБ "Надра" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.02.2015 №26 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "КБ "Надра", згідно з яким з 06.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "КБ "Надра" Стрюкову І.О .

Відповідно до постанови Правління НБУ від 04 червня 2015р. 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015р. №113, "Про початок процедури ліквідації ПАТ "КБ "Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "КБ "Надра" та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" Стрюкову І.О. строком на 1 рік 05 червня 2015р. до 04 червня 2016р. включно.

На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування прийняла рішення від 28 квітня 2016р. №616 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» строком на два роки до 04 червня 2018 включно.

Водночас, відповідно до зазначеного рішення продовжено повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Надра», визначені Законом, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, Стрюкової І.О. строком на два роки до 04 червня 2018 включно.

На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування прийняла рішення від 03 листопада 2016р. №2342 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» строком на два роки до 03 червня 2020 року включно.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №1179 від 22 червня 2020 року «Про деякі питання здійснення ліквідації ПАТ «КБ «Надра».

Відповідно до зазначеного рішення строк управління майном (активами) ПАТ «КБ «Надра» та задоволення вимог його кредиторів продовжено на час існування обставин, що унеможливлюють здійснення продажу майна (активів) банку та задоволення вимог кредиторів.

Також рішенням продовжено визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Надра», делеговані провідному професіоналу з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків Білій І.В. , на час існування обставин, що унеможливлюють здійснення продажу майна (активів) банку та задоволення вимог кредиторів.

Рішення №1179 від 22 червня 2020 року прийняте з метою виконання всіх заходів, пов`язаних з ліквідацією ПАТ «КБ «Надра», передбачених Законом, та на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44 Закону, статті 48 Закону підпункту 2 пункту 3 розділу П «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 13 травня 2020 року №590-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності».

Повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Надра», визначені Законом, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52і, 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень щодо звернення до пов`язаної з банком особи з вимогою про відшкодування шкоди та звернення з такою вимогою до суду, а також з вимогою до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з Законом прирівнюються до вкладів, та повноважень в частині організації реалізації активів банку.

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28 вересня 2020 року №1764 відкликано повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Надра», делеговані Білій І.В. рішенням виконавчої дирекції Фонду від 22 червня 2020 року №1179 «Про деякі питання здійснення ліквідації ПАТ «КБ «Надра».

Визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження під час здійснення ліквідації ПАТ «КБ «Надра» здійснюються Фондом безпосередньо до моменту внесення запису про державну реєстрацію припинення ПАТ «КБ «Надра» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

В Єдиній операційно-інформаційній системі Фонду зберігається інформація щодо кредитів, рахунків, руху коштів по рахунках, відкритих у неплатоспроможних банках, починаючи з дати запровадження тимчасової адміністрації у банку (06.02.2015).

За даними ЄОІС ПАТ «КБ «Надра» право вимоги за кредитним договором №8/2006/840-К/291-Н від 03.06.2006, укладеним між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ПАТ «КБ «Надра», було відступлено ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» () у складі лоту GL48N718070.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження:

1) здійснює повноваження органів управління банку;

2) приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку;

3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів;

4) вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, оновлює інформацію, що міститься у Кредитному реєстрі Національного банку України;

5) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю;

6) заявляє відмову від виконання договорів та в установленому законодавством порядку розриває їх;

7) передає у встановленому порядку на зберігання документи банку, що підлягають обов`язковому зберіганню;

8) здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону;

9) здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку, якщо це передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом;

10) повертає ініціатору переказу кошти, що надійшли на кореспондент рахунок банку для зарахування на поточні рахунки клієнтів банку або для виплати пер протягом процедури ліквідації до дня відкриття банком накопичувального рахунка в Національному банку України (крім коштів, призначенням платежу за якими є погашення зобов`язань перед банком).

Згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №388 від 24.03.2016 «Про затвердження Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються» метою цього Положення є визначення порядку організації продажу активів (майна), що включені до ліквідаційної маси банку, що ліквідується, крім майна, визначеного у частині тринадцятій статті 51 Закону', у тому числі визначення принципів та критеріїв черговості продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, які застосовуються при формуванні як планів продажу активів (майна) на рівні банків, що ліквідуються, так і пропозицій з продажу окремих активів/пулів активів (майна).

Пунктом 1 Розділу III Положення щодо організації продажу визначено що, порядок підготовки до продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, включає проведення інвентаризації активів (майна), здійснення оцінки активів (майна), формування ліквідаційної маси, розробку плану продажу активів (майна).

Згідно з пунктом 2 Розділу III Положення щодо організації продажу, результати інвентаризації, формування ліквідаційної маси та плану продажу активів (майна) затверджуються Фондом.

Відповідно до п. 6. ст. 51 Закону, майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб:

1) на відкритих торгах (аукціоні):

2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Пунктом 1 Розділу VI Положення щодо організації продажу визначено, що на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися такі види активів (майна) банку, що ліквідується:

- основні засоби;

- майно банку у вигляді цілісного майнового комплексу;

- майно банку, щодо обороту якого встановлене обмеження;

- дебіторська заборгованість;

- права вимоги.

Пунктом 2 Розділу VI Положення щодо організації продажу визначено, що продаж активів (майна) банку, що ліквідується, на відкритих торгах (аукціоні) може проводитися в електронній формі, у тому числі через ЕТС.

Згідно ст. 512 ЦК України відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.

Відповідно до ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо божник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №291/1-Н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку житловий будинок розташований на земельній ділянці 600 кв.м. по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Петренко К.В. та зареєстровано в реєстрі за №407. Зазначений договір позивачем не оскаржувався.

На розділі договору іпотеки «Визначення термінів», в якому зазначено, що 03.02.2006 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №8/2006/840-К/291-Н, відповідно до умов якого Позивач зобов`язаний повернути 55 870,00 дол. США. Отже підписавши договір іпотеки ОСОБА_1 підтвердив факт укладання кредитного договору.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Кредитний договір був укладений у відповідності до волевиявлення сторін, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Даний факт, підтверджується тим, що ОСОБА_1 деякий час сплачував грошові кошти на виконання кредитних зобов`язань. Що також підтверджується доказами наявними в матеріалах справи.

Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи №127/23910/14-ц (постанова від 23 грудня 2020 року).

Таким чином внесення грошових коштів на рахунок кредитодавця є визнання ним боргу, що, у свою чергу, фактично прирівнюється до підтвердження волевиявлення учасника справи на укладення договору. Адже без волевиявлення не існувало б потреби сплачувати заборгованість. З огляду на викладене, волевиявлення позичальника може підтверджуватись як підписанням договору, так і його діями (заповнення формуляра (заявки) на отримання кредиту, часткова або повна сплата заборгованості тощо).

Також суд у постанові ВС від 25.08.2020 року по справі №405/986/18 зазначив, що згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось»

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 12.04.2018 року по справі №405/20/15-ц в ході розгляду справи суд прийшов до наступного висновку: «Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі №6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі №6- 806цс16).»

Верховний Суд у постанові від 27.05.2021р. по справі №910/8072/20 дійшов висновку, що відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Так, виходячи із норм права, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019р. у справі №638/2304/17 зазначео, що аналіз статті 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.»

Ця позиція також відображена у Постанові Верховного Суді від 25.08.2020р. по справі №405/986/18.

Суд повинен був встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси Позивача, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова ВП ВС від 05.06.2018р. у справі №388/180/17).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (постанова ВП ВС від 05.09.2019р. у справі №638/2304/17).

Позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2020р. у справі №639/4836/17 де зазначено, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, у постанові від 19 листопада 2019 року у справі №924/1014/18, у постанові від 28 січня 2020 року у справі №924/1208/18.

З огляду на вищевказане, суд дійшов вірного висновку про недоведеність вимог позивача належними та допустимими доказами, що оспорюваний договір відступлення прав вимоги порушує права позивача.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги щодо не укладення кредитного договору колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані твердження спростовуються доказами наявними в матеріалах даної справи, вчиненням ОСОБА_1 дій, які свідчать про визнання ним боргу, встановленим обставинами в рамках інших справ №5005/1782/2011 та №2а/0470/10493/11, під час розгляду яких було встановлено факт укладення кредитного договору №8/2006/840-К/291-Н від 03.02.2006 року, а тому не підлягає доказуванню у даній справі у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно правової позиції Верховного Суду викладеної в постанові від 19.02.2020р. у справі №639/4836/17 обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів також вважає безпідставними доводи скарги щодо нікчемності кредитного договору.

Щодо посилань апелянта на висновок №1735-23 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 10.11.2023 року, згідно якого два підписи від імені ОСОБА_1 в графах «Позичальника» на першій та другій сторінці кредитного договору №8/2006/840-К/291-Н від 03.02.2006, укладеного між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису. Три підписи від імені ОСОБА_1 в графах «Позичальник» на третій та четвертій сторінках кредитного договору № 8/2006/840-К/291-Н від 03.02.2006 виконані ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

В рамках адміністративною справи №2а/0470/10493/11 було судом встановлено, що 03 лютого 2006 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №8/2006/840-К/291-Н, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 55 870 доларів США 00 центів, строком до 02 грудня 2022 року. За цільовим використанням кредит надавався на придбання житлового будинку. В забезпечення вказаного кредиту, ОСОБА_1 банку було передано у іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 118, 3 кв.м., що розташований на земельній ділянці розміром 600 кв.м. Передача житлового будинку у іпотеку підтверджується договором іпотеки №291/1-Н від 03 лютого 2006 року, який зареєстрований в реєстрі іпотек за №407, 03 липня 2006 року.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

У справі, яка переглядається, колегія суддів надає перевагу рішенню Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.09.2011 року ухваленого в рамках справи №2а/0470/10493/11, яке набрало законної сили, в рамках якої встановлено факт укладення кредитного договору №8/2006/840-К/291-Н від 03.02.2006 року, оскільки вказане також підтверджується іншими доказами наявними в матеріалах справи та діями вчиненими апелянтом, що свідчать про визнання ним боргу (здійснення погашення кредитної заборгованості), а не висновку №1735-23 згідно якого встановлено, що два підписи від імені ОСОБА_1 в графах «Позичальника» на першій та другій сторінці кредитного договору №8/2006/840-К/291-Н від 03.02.2006, укладеного між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , виконані не ОСОБА_1 .

Разом з цим, істотні умови, які зазначені на 1 сторінці кредитного договору №8/2006/840-К/291-Н від 03.02.2006 року також містяться в договорі іпотеки №291/1-Н, який є чинним та не оспорювався ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Макаренка Олександра Анатолійовича - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна