Номер провадження: 22-ц/813/3935/24
Справа № 522/3629/22
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила встановити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - ОСОБА_4 та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 15992,40 грн.

На обґрунтування позову зазначила, що з 21.07.2019 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Указує, що за час подружнього життя між ними неодноразово виникали конфліктні ситуації. 28.01.2021 у результаті конфлікту відповідач завдав їй тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим вона вимушена була забрати дитину та переїхати до своїх батьків. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.08.2021 шлюб між сторонами розірвано. На даний час син проживає з нею у квартирі її батьків. Указує, що їй на праві власності належить кв. АДРЕСА_1 . Після фактичного припинення сімейних відносин вона була вимушена працевлаштуватись та на даний час працює в ТОВ «Сірейтс Юкрейн», де характеризується позитивно. У зв`язку з тим, що дитина не досягла віку, з якого можливим би було відвідування дитячого садку на повний день, під час перебування її на роботі, дитиною опікується матір позивача. У вільний від роботи час позивач приділяє увагу всебічному розвитку та вихованню дитини, відвідує з ним парки, розвиваючі заняття. Дитина відвідує секцію плавання, що позитивно впливає на його здоров`я.

Натомість, відповідач працює моряком, а тому позбавлений можливості надати належний догляд, виховання та розвиток малолітній дитині, оскільки протягом тривалого часу не перебуває на території України. У дитини з батьком відсутній близький психологічний контакт. При зустрічах з ним син його боїться та не виявляє бажання й інтересу у спілкуванні з ним. З часу припинення шлюбних відносин відповідач не цікавиться здоров`ям, інтересами та потребами дитини, тоді як на даний час дитина проживає разом з позивачем у спокійній атмосфері, остання приділяє вихованню та розвитку сина належної уваги, має офіційне місце роботи та стабільний дохід, на роботі та за місцем проживання характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності не притягалась, а тому в інтересах дитини є проживання саме з нею.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року у задоволені позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити,посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У частині шостій статті 128 ЦПК України зазначено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З матеріалів справи вбачається, що судова кореспонденція направлялася на поштову адресу відповідача ОСОБА_3 , яка одночасно є зареєстрованою адресою його місця проживання: АДРЕСА_2 , проте конверт повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 165-166).

Крім того, апеляційним судом вжито додаткових заходів про направлення ОСОБА_3 судової повістки-повідомлення на номер телефону мобільного зв`язку: НОМЕР_1 , що зазначений у позовній заяві в якості комунікації з відповідачем, яка доставлена останньому 15.05.2024 року о 15:55:55 год., що підтверджується довідкою про доставку SMS (а.с. 162).

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідач ОСОБА_3 до суду не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності між сторонами спору щодо місця проживання дитини.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з 21.07.2019 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.08.2021 року;

- сторони у справі є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва серії НОМЕР_2 , виданого 06 березня 2020 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса);

- у позовній заяві позивач зазначає, що син постійно проживає разом з нею у квартирі її батьків;

- згідно з листом Служби у справах дітей Одеської міської ради від 16.12.2021 року № 06/14805 ОСОБА_3 відповідно до акта бесіди від 15.11.2021 року не заперечує проти проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю. Відтак, зважаючи на відсутність спору, Служба у справах дітей зазначила, що не має правових підстав для складання висновку про доцільність визначення місця проживання дитини;

- відповідно до листа Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 14.07.2023 року № 1879/01-20, фахівцем центру соціальних служб Одеської міської ради здійснено вихід за адресою проживання ОСОБА_3 : АДРЕСА_2 , проте дома нікого не було. Зі слів матері дитини, ОСОБА_5 перебуває за кордоном та більше року з дитиною не бачився. Також, зі слів охоронця будинку, ОСОБА_5 за даною адресою не проживає більше року, телефон вимкнений. Здійснити оцінювання потреб батька дитини не є можливим, тому у Служби у справах дітей Одеської міської ради не має правових підстав для підготовки проекту висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У статті 19 СК України встановлено, що під час розгляду спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

При вирішенні спору між розлученими батьками про визначення місця проживання дитини слід розглядати можливість і доцільність застосування таких моделей фізичної опіки:

- спільна опіка з почерговим проживанням дитини в помешканні кожного з батьків за відповідним графіком (у постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21 ВС звертав увагу на можливість застосування судами моделі спільної фізичної опіки над дитиною);

- визначення місця проживання дитини в помешканні, у якому дитина проживала, а батьки почергово мають приїжджати і виїжджати до цього помешкання згідно з погодженим графіком;

- визначення місця проживання дитини з одним із батьків із забезпеченням контакту дитини з іншим із батьків за відповідним графіком.

З встановлених у справі обставин та досліджених доказів вбачається, що:

- у сторін у зареєстрованому шлюбі народилась дитина - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- 28.01.2021 року під час сварки відповідач завдав позивачці тілесні ушкодження у вигляді забоїв м`яких тканин обличчя, голови, забій кісток носа, закритий перелом третьої п`ястної кисті зі зміщенням, що підтверджується копією довідки КНП «Міська клінічна лікарня № 11» Одеської міської ради № 817 від 28.01.2021 року, довідки КНП «Міська клінічна лікарня № 11» Одеської міської ради № 1707, виписки з медичної карти від 28.01.2021 року, виписки з карти амбулаторного лікування від 21.02.2021 року (а.с. 11-14);

- за фактом спричинення відповідачем позивачу тілесних ушкоджень в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження за ч. 1 ст. 122 КК України, яке розслідується Слідчим відділом поліції № 5 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області (а.с. 15);

- після події, яка відбулась 28.01.2021 року позивач забрала 11-місячну дитину та проживає окремо від відповідача у квартирі її батьків і син залишився проживати разом з позивачем (матір`ю);

- після розірвання шлюбу на підставі рішення суду від 10.08.2021 року, сторони не дійшли згоди (зокрема документально зафіксованої) з приводу проживання дитини;

- відповідно до листа Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 14.07.2023 року № 1879/01-20, фахівцем центру соціальних служб Одеської міської ради здійснено вихід за адресою проживання ОСОБА_3 : АДРЕСА_2 , проте дома нікого не було. Зі слів матері дитини, ОСОБА_5 перебуває за кордоном та більше року з дитиною не бачився. Також, зі слів охоронця будинку, ОСОБА_5 за даною адресою не проживає більше року, телефон вимкнений. Здійснити оцінювання потреб батька дитини не є можливим, тому у Служби у справах дітей Одеської міської ради не має правових підстав для підготовки проекту висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вже зазначалось, суд відмовив у позові про визначення місця проживання дитини по суті у зв`язку з недоведеністю позивачем наявності з відповідачем спору щодо місця проживання дитини. Такий висновок суд набув виходячи з обставин, викладених у листі Служби у справах дітей Одеської міської ради про не заперечення батьком дитини (відповідачем), щоб дитина проживала з матір`ю (позивачем), що на думку суду свідчить про відсутність спору щодо місця проживання дитини і не надає підстав для судового захисту прав дитини шляхом визначення її місця проживання з матір`ю.

За встановлених у справі обставин, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини.

Предметом даного договору є визначення місця проживання та дії з виховання, навчання, догляду за дитиною або поєднаних цих елементів, спрямованих на забезпечення нормального фізичного, духовного та морального розвитку дитини. Договір укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Докази про досягнення сторонами згоди укласти такий договір в матеріалах справи відсутні та судом не встановлені.

В загальному розумінні правовий спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права.

Правові спори виникають внаслідок порушення суб`єктивних прав у результаті протиправних дій, а також у разі невизнання або оспорювання суб`єктивних прав.

Формально відповідач не заперечує проти проживання дитини з позивачем, про що зазначав під час співбесіди з працівниками Служби захисту дітей Одеської міської ради.

Слід зауважити, що відсутність предмету спору є в розумінні п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі, а не підставою для відмови з цих підстав у позовні по суті.

Проте сама по собі відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем, про що він зазначав у разовій співбесіді з працівниками Службі захисту дітей Одеської міської ради і не надання органом опіки та піклування висновку щодо розв`язання спору не усувають предмет спору між сторонами, не свідчать про його відсутність і не є перешкодою для розгляду по суті заявлених позовних вимог.

Слід також звернути увагу, що сторони перебувають у неприязних стосунках і правова невизначеність щодо місця проживання дитини не сприяє найкращим інтересам дитини, яка на час перегляд справи в апеляційному порядку досягла 4-річного віку і в силу віку та розвитку не може бути заслухана в судовому засіданні.

У справі "Bellet v. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

При таких обставинах, рішення суду про відмову у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалюючи нове судове рішення колегія суддів виходить з такого.

Враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, колегія суддів враховує, що з матеріалів справи вбачається, що 4-х річна дитина останні 3 роки фактично проживає з матір`ю.

Якщо дитина тривалий час безперервно проживала з матір`ю у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що забезпечує її розвиток і не є неблагополучним, то це є підставою для визначення місця проживання дітей із матір`ю.

Тобто, за наведених обставин, визначення місця проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з матір`ю, буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку.

На час ухвалення апеляційним судом нового судового рішення не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що проживання дитини з батьком буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж визначення місця проживання малолітнього сина з матір`ю.

Отже, враховуючи наведені положення міжнародного права та національного законодавства, на підставі належним чином оцінених доказів, які додані до справи, врахувавши інтереси малолітньої дитини, її малолітній вік, та особливості фізичного та психологічного розвитку, притаманному дитині у такому віці (4 роки), права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між її інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позов ОСОБА_1 .

Також слід зазначити, що батько дитини не заявив вимог про визначення місця проживання сина з ним, зустрічний позов не пред`явив.

При цьому колегія суддів, враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану в постанові від 23 березня 2023 року у справі № 759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22), вважає за необхідно зазначити, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місце проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей.

Водночас визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю не позбавляє батька дитини батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21), від 15 березня 2023 року у справі № 759/5336/19 (провадження № 61-9819св22).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову та визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позову до суду ОСОБА_4 сплачено судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп., а за подання апеляційної скарги 1 488 грн 60 коп., що всього становить 2 481 грн.

Таким чином загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 становить 2 481 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, суд

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 2 481 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 24.05.2024 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова