Справа №705/4155/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2024 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі головуючого-судді Гудзенко В.Л.

при секретарі Юрченко А.І.

за участю позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника позивачів ОСОБА_3

відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

представників відповідачів Непокульчицького В.С. , Волощенко В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання заповітів недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Уманського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання заповітів недійсними.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 79 років в с. Максимівка Уманського району Черкаської області померла їхня мати ОСОБА_9 . Після смерті матері відкрилася спадщина, яку на підставі ст.ст. 1269,1270 ЦК України прийняли ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Однак свідоцтва про право на спадщину позивачі отримати не можуть, оскільки, як виявилося, покійна мати за життя склала заповіти на належне їй майно на відповідачів по справі. Отримавши копії заповітів та ознайомившись з їх змістом у позивачів виник сумнів щодо їх дійсності, а саме, що заповіти складено і записано із слів покійної мами, посвідчені посадовими особами Максимівської сільської ради, прочитані нею вголос, відповідають її дійсним намірам. Вважають дані заповіти недійсними, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. На час складення заповіту ІНФОРМАЦІЯ_2 мамі ОСОБА_9 виповнилось 77 років, а на час складення заповіту 19 липня 2018 року 79 років. Вона була хворою людиною, оскільки з 2006 року хворіла на цукровий діабет та була інсулінозалежною. Крім того, мала ще ряд захворювань, які впливали на її стан здоров`я та здатність розуміти значення дій, це ІХС, гіпертонічна хвороба, хронічна енцефалопатія, кардіосклероз. Досить тривалий час мама постійно лікувалась, приймала медичні препарати, які мають здатність впливати на психічний та розумовий стан людини. Виходячи з того, що мама на час складення заповітів була хворою та не усвідомлювала значення своїх дій внаслідок захворювань, якими вона хворіла, то заповіти складені та посвідчені з порушенням вимог закону, а тому такі заповіти повинні бути визнані судом недійсними.

15.10.2019 на адресу суду надійшов відзив від представника відповідачів в якому позовні вимоги відповідачі не визнають та просять відмовити в задоволенні позову. Зазначають, що в жодному медичному документі не зазначено, що ОСОБА_9 хворіла будь-якими психічними захворюваннями чи розладами, і з цього приводу зверталася за медичною допомогою. Згідно листа головного лікаря Уманської ЦРЛ від 18.07.2019 ОСОБА_9 за медичною допомогою з приводу будь-якого психічного захворювання не зверталась. Вона не знаходилась на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні з приводу будь-яких психічних захворювань та не перебувала на обліку у лікаря психіатра чи нарколога. Згідно листа директора КНП « Уманська психіатрична лікарня » від 25.07.2019 ОСОБА_9 на стаціонарному лікуванні не знаходилась та за медичною допомогою не зверталась. Згідно довідки сімейного лікаря ОСОБА_10 від 24.06.2019 ОСОБА_9 мала ясну свідомість, сприймала дійсність подій, була при здоровому глузді до дня смерті. Волевиявлення заповідача ОСОБА_9 під час складання заповітів від 14.11.2017 та від 19.07.2018 було вільним та відповідало її волі.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що в 2014 році мати ОСОБА_9 лежала в лікарні, тоді чотири місяці жила в неї, була залежна від інсуліну. В 2017 році мати попала в лікарню, вона двоє суток була коло неї. Після того як матір забрали додому, то мати дзвонила і говорила, що вона не в своїй хаті, хоча насправді вона була в своїй хаті. Бувало, що говорила, що на горі півні співають. В 2014 році був заповіт складений на чотирьох дітей, а коли вона була в лікарні, то мати заповіт переробила. Впевнена, що мати так би не зробила, не лишила б двох дітей спадщини. В листопаді вона запропонувала матір забрати до себе, однак ОСОБА_11 заборонила. Три дні перед смертю, вона сиділа біля матері, все було добре. Тільки вона поїхала, вранці ОСОБА_11 зателефонувала і сказала, що мама померла. В матері були провали в пам`яті, ОСОБА_11 називала ОСОБА_11. Говорила , що в неї на подвір`ї цигани. В психіатричній лікарні мама не лікувалася.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що мама могла говорити, що в неї немає дочки ОСОБА_13 , що в неї взагалі дітей немає і вона з дитбудинку. Через тиждень мама могла говорити, що такого не говорила. І так було часто. Якщо мамі давали більше інсуліну, то їй щось робилося, вона не пам`ятала нічого. ОСОБА_11 обіжала маму. Мати з приводу психічних захворювань не лікувалась, на обліку не стояла. Матері давали таблетки від склерозу.

Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позивачі будь-яких доказів про те, що ОСОБА_9 мала психіатричне захворювання не надали. При спілкуванні з відповідачами ОСОБА_9 мала ясну пам`ять і свідомість. Щодо заповіту, то це воля матері.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_9 вона була в хороших відносинах. Свідок живе в центрі с. Максимівка, а ОСОБА_9 на краю села. Вони гарно спілкувалися і допомагали одна одній. За два роки до смерті ОСОБА_9 хворіла цукровим діабетом, могла іти і впасти. Були періоди, що вона не пам`ятає, а тоді все стає на місце. Перед смертю вони дуже гарно спілкувалися, ОСОБА_9 була у свідомості. Спілкувалася з ОСОБА_9 по телефону, бо остання була закрита в хаті. Закривали її, бо людей по сусідству з обох сторін не було, а ходять і цигани і алкоголіки. ОСОБА_9 була розумною людиною, просто були моменти, коли вона її не розуміла, могла щось таке сказати наче вона не при пам`яті. Заповіт вона не могла піти сама складати, бо зимою дорога не була прогорнута.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що в грудні 2017 вона потрапила в лікарню у терапевтичне відділення, ОСОБА_9 тоді лежала в іншій палаті. ОСОБА_9 розповідала, що за нею ніхто не доглядає, а пантера ОСОБА_11 кричить на неї, забирає гроші за паї, пенсію. В неї були провали в пам`яті, розповідала одне і теж.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що з 2017 року в ОСОБА_9 почалася амнезія. Вона приїжджала часто до ОСОБА_1 і вони разом їздили до ОСОБА_9 . ОСОБА_9 говорила, що в неї болить серце, ноги. ОСОБА_2 пересилала для неї ліки. В ОСОБА_9 були провали в пам`яті, вона говорила, що зять привів циганів, а на горищі в неї інопланетяни. Не пам`ятала скільки в неї дітей.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_9 за два роки до смерті стала забудькуватою, наче не при пам`яті була, ніби блуд брав, були галюцинації. Три рази скаржилася, що в неї на горищі пєвчі співають. Спілкувалися кожного тижня, як приїжджали провідувати, то майже кожного разу не впізнавала, запитувала хто приїхав та чого.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що працювала листоношею та приносила кожного місяця пенсію ОСОБА_9 , яка самостійно рахувала гроші та розписувалася. ОСОБА_9 її впізнавала, телефонувала їй, знала який день, місяць. До ОСОБА_9 приходила сусідка ОСОБА_20 , вони в одній хаті отримували пенсію. З 2016 по 2019 до дня смерті носила пенсію. Доручення, щоб отримувати пенсію було зроблено на ОСОБА_21 . Взимку 2019 ОСОБА_9 захворіла, ОСОБА_5 завезла її в лікарню, після лікарні ще трохи носила пенсію ОСОБА_22 , а тоді пенсію отримувала ОСОБА_23 до смерті ОСОБА_22 . ОСОБА_9 давала гроші, щоб вона платила за електроенергію. ОСОБА_1 бачила один раз у ОСОБА_22 , а тоді на похоронах. Знає, що в ОСОБА_22 був цукровий діабет. Бабка була закрита в хаті, вона бувало не могла достукатися, тому телефонувала ОСОБА_23 . Бувало добиралася до неї через вікно.

Свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_9 жили в сусідстві років 15, ходила в гості, допомагала, раз чи два рази в тиждень відвідувала. ОСОБА_9 при свідомості була до смерті. 17 лютого 2019 року заходила до ОСОБА_9 , то вона була в нормальному стані, вона ясно говорила, впізнавала. ОСОБА_11 носила їй їжу. Коли свідок була в сільській раді, то бачила, як ОСОБА_25 привезла ОСОБА_9 складати заповіт. ОСОБА_9 була при здоровому глузді, весела, вона до смерті була адекватною. Заповіт писався в секретаря, там були присутні: свідок, ОСОБА_9 , ОСОБА_25 , зять. ОСОБА_9 все читала і підписувала сама, ОСОБА_26 теж зачитала вголос при всіх заповіт. ОСОБА_9 хворіла, в неї був тиск, цукор, декілька раз лежала в лікарні. На ніч бабка в хаті закривалася, а вдень була відкрита. ОСОБА_9 сама собі колола інсулін. З пам`яттю в ОСОБА_9 все було добре.

Свідок ОСОБА_27 в судовому засіданні пояснила, що працювала секретарем сільської ради в с. Максимівка. ОСОБА_9 вона знала, остання працювала бригадиром, ланковою. ОСОБА_9 була адекватною, завжди відстоювала свою думку. Останній раз бачила ОСОБА_9 , як вона приходила в сільську раду писати заповіт. Вона мала адекватну поведінку, була у свідомості. Свідок перед посвідченням заповіту перевірила адекватність, ОСОБА_9 сказала на кого хоче скласти заповіт. Бабка сама читала заповіт і особисто підписала. ОСОБА_9 нічого не путала, ніхто на неї тиск не чинив. Колись раніше заповіт був на всіх чотирьох дітей, а тоді ОСОБА_9 змінила свою думку.

Свідок ОСОБА_28 в судовому засіданні пояснила, що проживала по сусідству з ОСОБА_9 . Коли ОСОБА_29 не могла навідатися до бабки, то свідок з чоловіком їй допомагали. Навідувалися кожен день. Спілкувалися з бабкою до останнього дня. Бабка постійно впізнавала, при пам`яті була постійно. ОСОБА_9 все добре розуміла, була адекватною до останнього, до смерті ходила. Інсулін вона сама собі колола, вони лиш їй набирали його в шприц. В ОСОБА_9 був тиск, цукор, не чула, щоб вона лікувалася в психіатра. Нічого дивного в її поведінці не було. Зсередини бабка закривалася, сама відкривалася, і вони знали як її відкрити.

Свідок ОСОБА_30 в судовому засіданні пояснив, що в 2018 році, покійна ОСОБА_9 , він та діловод склали заповіт в приміщенні сільської ради. Свідок спілкувався з ОСОБА_9 , вона була адекватна, мала свою думку. Свідок посвідчив заповіт. Дієздатність перевіряв шляхом спілкування, медичних довідок не потрібно було, так як неадекватних дій не було з її сторони. Вона розуміла зміст заповіту, добровільно підписала.

Допитавши учасників процесу, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 08.05.2019.

В ОСОБА_9 є діти: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що підтверджується матеріалами справи та учасниками процесу.

14 листопада 2017 року ОСОБА_9 склала заповіт, який посвідчений секретарем сільської ради с. Максимівка Уманського району Черкаської області ОСОБА_27., згідно якого на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

19 липня 2018 року ОСОБА_9 склала заповіт, який посвідчено старостою с. Паланка Уманського району Черкаської області ОСОБА_31 , згідно якого на випадок своєї смерті належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_6 .

Позивачі стверджують, що померла ОСОБА_9 на час складення заповітів була хворою та не усвідомлювала значення своїх дій внаслідок захворювань, якими вона хворіла, то заповіти складені та посвідчені з порушенням вимог закону, а тому такі заповіти повинні бути визнані судом недійсними.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також не охоплення заповітом всієї спадщини.

Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам, відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом(частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225ЦК Українитощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Підставою недійсності заповіту є недотримання заповідачем вимог, додержання яких необхідне для чинності цього правочину. Аналіз загальних норм про правочини (гл. 16 ЦК України) та спеціальних норм про заповіт (гл. 85 ЦК України) дає підстави виділити вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності заповіту:

1) зміст заповіту не може суперечити положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

2) заповіт може скласти фізична особа з повною цивільною дієздатністю;

3) заповіт складається особисто заповідачем;

4) волевиявлення заповідача має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

5) заповіт складається в письмовій формі, посвідчується нотаріусом або іншою посадовою чи службовою особою, вичерпний перелік яких наведено у ст. ст. 1251, 1252 ЦК України.

Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 роз`яснено, що правила ст.225ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 р. у справі № 372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст.225ЦК України має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7).

При цьому суд враховує, що в контексті ч. 1 ст.225 ЦК України заповідач має страждати тяжким психічним розладом, а не будь-якою іншою хворобою. Сама собою обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, перебував у нестабільному стані здоров`я, не міг себе самостійно обслуговувати, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо висловити свою волю.

Відповідно до Висновку судово-психіатричної експертизи №89 від 31.10.2022, комісія дійшла до висновку про наявність у ОСОБА_9 на час складання нею заповітів 14.11.2017 та 19.07.2018 проявів хронічного стійкого психічного розладу у формі парціальної деменції у зв`язку із змішаним дисциркуляторним метаболічним захворюванням головного мозку ( атеросклероз судин головного мозку, гіпертонічна хвороба, цукровий діабет ) із значною глибиною психічних розладів, проявами некритичності ( F-02.8 за міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду ), через що ОСОБА_9 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до Висновку судово-психіатричної експертизи №629 від 28.06.2023, ОСОБА_9 на період складання заповітів ( 14.11.2017 та 19.07.2018 ) страждала на органічне ураження головного мозку судинно-дисметаболічного ґенезу із церебрастенічним синдромом ( згідно МКХ-10, F06.8 ). ОСОБА_9 на період складання заповітів ( 14.11.2017 та 19.07.2018 ) за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Оцінюючи два різні висновки щодо психічного стану ОСОБА_9 , суд надає перевагу висновку посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 629 від 28.06.2023 в зв`язку з тим, що вона виконана комісійно, на відміну від висновку судово - психіатричного експерта № 89 від 31.10.2022, який виконано одноособово.

Також матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_9 перебувала на обліку в лікаря-психіатра чи проходила лікування в психіатричних закладах. В довідці №62 лікаря амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Юрківка КНП « ЦПМСД Уманської РР » ОСОБА_10 зазначено, що ОСОБА_9 мала ясну свідомість, сприймала дійсність подій, була при здоровому глузді до дня смерті,що підтверджують огляди сімейним лікарем.

В той же час допитані в ході розгляду справи свідки ОСОБА_10 ( лікар сімейної медицини ), ОСОБА_32 та ОСОБА_27 ( особи, які уповноважені завіряти заповіт ) вказують, що ОСОБА_9 не мала розладів психіки, була у здоровому глузді, усвідомлювала значення своїх дій.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки докази які б однозначно та безальтернативно вказували на наявність передбачених в статті 255 ЦК України підстав визнання правочину недійсним, у матеріалах справи відсутні, а відтак спірні заповіти є чинними і визнанню недійсними не підлягають.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Матеріалами справи підтверджені витрати ОСОБА_4 на проведення судово - психіатричної експертизи в сумі 107588 грн., тому підлягають стягненню з позивачів.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

В даному випадку відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 документально підтверджено витрати за надання правничої допомоги адвокатом Непокульчицьким В.С. по 5000 грн., які підлягають стягненню.

Витрати на правничу допомогу адвоката Непокульчицького В.С. на суму по 7000 грн. відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не підтверджено, при цьому не наданий детальний опис наданих їм фахівцем послуг, акт виконаних робіт та не надано документального підтвердження їх оплати відповідачами (квитанція чи платіжне доручення), тому стягненню не підлягають.

Витрати на правничу допомогу адвоката Волощенко В.І. на суми 30000 грн. та 25000 грн. відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не підтверджено, при цьому не наданий детальний опис наданих їм фахівцем послуг, акт виконаних робіт та не надано документального підтвердження їх оплати відповідачами (квитанція чи платіжне доручення), тому стягненню не підлягають.

При цьому до матеріалів справи додані лише договори відповідачів з адвокатами та попередній ( орієнтовний ) розрахунок суми судових витрат.

Витрати в сумі 25375 грн. 00 коп. не підтверджені та не пов`язані з розглядом справи.

Керуючись ст.ст. 207, 225, 1223, 1233, 1234, 1247, 1257 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання заповітів недійсними - відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на проведення судово - психіатричної експертизи в сумі 107588 грн. та витрати на професійну допомогу в сумі 5000 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну допомогу в сумі 5000 грн.

Заходи забезпечення позову застосовані ухвалами Уманського міськрайонного суду від 17 вересня 2019 року та 02 жовтня 2019 року стосовно заборони видавати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_9 - скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 13 лютого 2024 року.

Головуючий В.Л. Гудзенко