Постанова

Іменем України

10 грудня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/18862/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 11 жовтня 2024 року

в складі судді Янченка А. В.

у цивільній справі №369/7622/24Києво-Святошинського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про розірвання шлюбу

У С Т А Н О В И В:

В травні 2024 року ОСОБА_2 , посилаючись на те, що в нього з ОСОБА_1 відсутні фактичні шлюбні відносини, спільне господарство вони не ведуть, не мають спору щодо виховання та проживання спільної доньки, а також на те, що в них різні погляди на життя та намагання зберегти сім'ю не дали результатів, у зв`язку з чим примирення та подальше збереження шлюбу неможливе, звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про розірвання шлюбу.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 02 жовтня 2020 року Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалася на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права; судом неповно з'ясовано обставини справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції дійшов безпідставних висновків про неможливість збереження сім'ї.

Суд безпідставно відмовив їй в задоволенні клопотання про надання строку для примирення подружжя, чим порушив ч. 3 ст. 109, ст. 111 та ч. 2 ст. 112 СК України, які покладають на суд обов'язок вживати заходів щодо примирення подружжя.

Судом не враховано приписи п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", який передбачає, що суд застосовує заходи щодо примирення подружжя у разі відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу.

Вказувала, що судом не враховано, того що вона не бажає розривати шлюб і дитина повинна зростати в повній сім'ї та тривале перебування позивача на військовій службі, що з його слів вплинуло на його ж внутрішній стан.

Резюмувала, що в порушення статті 112 СК України суд не з'ясував фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу; не взяв до уваги наявність у подружжя малолітньої дитини та бажання відповідача зберегти шлюб та інші обставини життя подружжя, що призвело до ухвалення судом незаконного рішення.

Також як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що суд першої інстанції зобов'язаний був зупинити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, оскільки позивач є діючим військовослужбовцем і на момент розгляду справи перебував на військовій службі у складі Збройних Сил України.

За наведених обставин, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив скаргу залишити без задоволення.

Відповідачка в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених в ній.

Позивач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду зроблений на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів та відповідає вимогам закону, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище " ОСОБА_1 ") з 02 жовтня 2020 року перебували у шлюбі, який зареєстровано у Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Частиною 1 ст. 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин.

Відповідно до ст. 105, 110 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до положень ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В позовній заяві ОСОБА_2 зазначив, що в нього з дружиною відсутні фактичні шлюбні відносини, спільне господарство ними не ведеться; намагання зберегти сім'ю та владнати все мирним шляхом не дало результатів, оскільки різні погляди на життя. Також зазначив, що з 24.02.2022 він перебуває на військовій службі і фактично відносин з дружиною не підтримує. А тому збереження шлюбу буде суперечити його інтересам.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував наявність у сторін малолітньої дитини та відсутність спору щодо її місця проживання, у зв`язку із чим, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції при вирішенні спору не враховано обставин життя подружжя, а також наявність в них малолітньої дитини.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом в порушення вимог ст. 111, ст. 112 СК України не вжито заходів щодо примирення подружжя та надання сторонам строку на примирення, враховуючи наступне.

У відповідності до положень статті 111 СК України, суд повинен вживати заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом статті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи та надання сторонам строку на примирення.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 ЦПК України.

Отже, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, з даним позовом до суду ОСОБА_2 звернувся 01 травня 2024 року, а ухвалою районного суду від 08.05.2024 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 22.07.2024, яке було відкладено на 19.09.2024. А 19.09.2024 судове засідання відкладено на 11.10.2024, в якому й ухвалено оскаржуване рішення. Тобто з дня відкриття провадження у справі (08.05.2024) до дня ухвалення оскаржуваного рішення (11.10.2024) минуло 5 місяців.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував наявність у сторін малолітньої дитини, а також те, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача; врахував конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, яке полягає в не наданні часу для примирення подружжя, є необґрунтованим, а тому не може бути підставою для скасування рішення.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції в порушення п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України не зупинив провадження у справі на час перебування позивача у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки як зазначив Верховний Суд в постанові від 15 серпня 2023 року у справі №174/760/21, що не можна зупиняти провадження у справі через перебування позивача в ЗСУ, якщо він наполягає на продовженні розгляду справи.

Верховний Суд в постанові від 15.08.2023 у справі №174/760/21 також зазначив, що приписи п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України мають на меті захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Вони покликані забезпечити об`єктивний розгляд справи. Провадження у справі підлягає зупиненню лише в разі наявності обставин, які перешкоджають її розгляду.

У даній справі, що переглядається позивач був присутній у судовому засіданні 11.10.2024 в залі суду і заперечував проти зупинення провадження у справі. У відзиві на апеляційну скаргу позивач також наполягав на розгляді апеляційним судом справи за його позовом про розірвання шлюбу.

Отже, призваний на військову службу позивач активно брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції. А дії відповідачки, яка наполягає на зупиненні провадження у справі з апеляційного перегляду рішення, ухваленого не на її користь, з посиланням на обставини, які з нею не пов`язані, не відповідають принципу добросовісності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 376 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська