Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/1097/24

22 жовтня 2024 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді Шишка О. А.,

з участю: секретаря Сіщук Г. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок, який розташований на АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що він народився у с.Старуня Богородчанського району Івано-Франківської області в сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Житловий будинок на АДРЕСА_1 відносився до колгоспного двору, головою якого був батько ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, а ІНФОРМАЦІЯ_2 - мама. Він є спадкоємцем їх майна, однак через те, що у свідоцтві про право власності на будинок не вказано інших членів колгоспного двору та їх частки, він не може оформити право власності на вказане майно. Оскільки в інший спосіб, окрім звернення до суду, не може підтвердити своє право власності на успадковане домоволодіння, просить суд ухвалити відповідне рішення.

Позивач надав суду заяву, відповідно до якої просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, у поданих заявах вимоги позову визнали, вказали, що не заперечують проти визнання права власності за позивачем на будинок його батьків. Зазначили, що вищевказане майно не претендують. Розгляд справи просили проводити без їх участі.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи, оскільки відповідачі позовні вимоги визнають, підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачами позову не встановлено, визнання позову не суперечить закону та не порушує будь-чиїх прав свобод чи законних інтересів, то суд вважає, що позов слід задовольнити.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився у с.Старуня Богородчанського району Івано-Франківської області в сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4 (а.с.15), а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мама ОСОБА_5 (а.с.43).

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 20.05.1991 року виконавчим комітетом Старунської сільської ради, житловий будинок на АДРЕСА_1 належав членам колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_4 (а.с. 8).

Відповідно до виписки з погосподарської книги № 13 з 1991-1995 роки станом на 01.01.1991 року у господарстві на АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_4 (голова), ОСОБА_1 (син), ОСОБА_2 (невістка), ОСОБА_1 (онук), ОСОБА_3 (онук).

Відповідно до технічного паспорту від 01.04.2024 року та довідки Івано-Франківського ОБТІ №340 від 07.03.2024 року до складу домоволодіння на АДРЕСА_1 входять: житловий будинок, літня кухня, гараж, сарай, сарай, погріб, вбиральня, ворота , огорожа, огорожа, колодязь (а.с.9-14).

Відповідно до довідки Івано-Франківського ОБТІ від 07.03.03.2024 року №340 право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 було зареєстровано за колгоспним двором, головою якого зазначено ОСОБА_4 (реєстровий запис 224 книга 2), на підставі свідоцтва про право власності, виданого 20.05.1991 року виконавчим комітетом Старунської сільської ради згідно рішення виконкому від 08.08.1990 року №178 (а.с.14).

Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно зі статтями 549, 554 ЦК УРСР, спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплаті податків та інших платежів тощо.

Заповіт ОСОБА_4 за життя не склав. Позивач у справі є сином померлого та, спадкоємцем першої черги за законом.

Позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак постановою державного нотаріуса №02-31/545 від 08.05.2024 року у видачі такого йому відмовлено у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджували б належність зазначеного нерухомого майна спадкодавцю, оскільки житловий будинок, який належав батькові відноситься до колгоспного двору, і нотаріус не має можливості встановити інших членів колгоспного двору та їхні частки. Також у постанові вказано, що спадщину прийняла дружина померлого ОСОБА_5 , спадкоємцем якої є її син ОСОБА_1 (а.с.4).

Спірне будинковолодіння мало статус колгоспного двору, майно якого відповідно до вимог ст.120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», зі вступом в дію 15.04.1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовані, а ті члени двору, які не втратили частку в майні колгоспного двору на момент припинення його існування, стали співвласниками у рівних частках. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності.

З матеріалів справи встановлено, що на час припинення колгоспного двору ОСОБА_4 (голова), ОСОБА_1 (син), ОСОБА_2 (невістка), ОСОБА_1 (онук), ОСОБА_3 (онук) були власниками будинковолодіння, тобто їм належало на праві особистої власності спірне домоволодіння як членам колишнього колгоспного двору. Головою колгоспного двору був ОСОБА_4 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , як члени колишнього колгоспного двору своєї частки у вказаному майні не виділяли. Після смерті ОСОБА_4 16.12.1991 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 прийняла спадщину, однак не оформили своїх спадкових прав. Після смерті ОСОБА_5 20.10.1997 року, спадщину прийняв ОСОБА_1 . Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , як члени колишнього колгоспного двору належні їм частки у майні колгоспного двору не витребували та не виділили станом на час розгляду справи, із поданих заяв вбачається, що відповідачі не бажають витребовувати та виділяти належні їм на час ліквідації колгоспних дворів частки та проти визнання права власності за позивачем не заперечують.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Так, постановою у справі № 523/3522/16-ц від 14 серпня 2019 року Верховний Суд роз`яснив, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не здійснив державну реєстрацію права. Отже, право на спадщину спадкоємця, який не здійснив держреєстрацію права, входить до складу спадщини після його смерті.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності.

Відповідно до абз.3 п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23.01.2013року у справі №6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку.

Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є фактичним власником цього майна, це право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця й після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку.

Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання права власності на будинок та господарські споруди підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.

Відповідно до ст.182 ЦК України, право власності на нерухомість підлягає державній реєстрації.

Позивач ОСОБА_1 правомірно, в порядку спадкування за законом після смерті батьків набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 .

У зв`язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів на вищевказане домоволодіння його право власності слід визнати в судовому порядку.

На підставі викладеного, ст. 11, 16, 182, 392 ЦК України, ст.120, 123, 525, 529, 549, 554 ЦК УРСР, керуючись ст. 200, 206, 263 - 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований на АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 29.10.2024 року.

Головуючий О. А. Шишко