Справа № 307/5386/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 жовтня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача: Мацунича М.В.,

суддів: Собослоя Г.Г., Кожух О.А.

за участю секретаря судового засідання Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Марич Іван Юрійович, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 лютого 2024 року, ухвалене головуючим суддею Бряник М.М. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про застосування наслідків визнання правочину недійсним

встановив:

У листопада 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про застосування наслідків визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Тячівського районного суду ухваленим 31 березня 2022 року у справі №307/624/17, позов ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку задоволено частково, визнано за нею на підставі заповіту ОСОБА_4 від 16 травня 2005 року право власності на земельну ділянку площею 1,42 га, що належала ОСОБА_4 . В решті позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання заповіту батька ОСОБА_4 нікчемним, було відмовлено.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року у справі №307/624/17 апеляційну скаргу ОСОБА_3 частково задоволено: рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2022 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, визнано заповіт ОСОБА_4 , складений 16 травня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н.М., зареєстрований у реєстрі за № 3186, удаваним правочином - договором забезпечення виконання боргового зобов`язання; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року, видане на ім?я ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі №3-304; визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 15 липня 2008 року серії ЯЕ № 444800, виданий на ім?я ОСОБА_2 ; визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року серії ЯЕ №459764, виданий на ім?я ОСОБА_1 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Зазначену постанову Закарпатського апеляційного суду, касаційний цивільний суд змінив частково, задовольнив вимогу ОСОБА_3 та скасував реєстрацію спірних земельних ділянок за кадастровими номерами :03:004:0060 та :03:005:0057, а в іншій частині постанову апеляційного суду залишено без змін та відмовлено у задоволенні касаційних скарг позивачів.

Вказували, що судом апеляційної інстанції встановлено, що у ОСОБА_4 існували боргові зобов?язання перед ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з останніми існували правовідносини позики, на забезпечення яких спадкодавцем було складено оспорюваний заповіт, який є удаваним договором забезпечення виконання боргового зобов`язання. Тому складений ОСОБА_4 заповіт є удаваним договором забезпечення виконання боргового зобов?язання (договором застави) і є нікчемним у силу пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (в редакції на час вчинення заповіту).

У зв`язку з вищенаведеним позивачі просили суд:

- стягнути з відповідачки ОСОБА_3 , як спадкоємиці прав ОСОБА_4 , якій повернуто спадкове майно за удаваним нікчемним правочином з урахуванням інфляційних витрат на користь ОСОБА_1 в сумі 263 443,36 грн та на користь ОСОБА_2 в сумі 263 443,36 грн.;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди кошти в сумі 40 000 грн та моральної шкоди кошти в сумі 25 000 грн;

- ??стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди кошти в сумі 40 000 грн та моральної шкоди кошти в сумі 25 000 грн.; стягнути з відповідачки на користь позивачів сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Марич І.Ю., подали апеляційну скаргу в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вказують, що преюдиційними рішеннями (апеляційної та касаційної інстанції) було встановлено, що ОСОБА_3 є правонаступником прав та обов`язків свого батька ОСОБА_4 , а тому відповідає за наслідками укладеного ним правочину.

Визнання апеляційним судом недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року, видане на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі № 3-304; визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 15 липня 2008 року серії ЯЕ № 444800, виданий на ім`я ОСОБА_2 ; визнання недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року серії ЯЕ № 459764, виданий на ім`я ОСОБА_1 , скасування державної реєстрації права власності на ці ділянки повернення їх до спадкової маси, яка належить правонаступнику ОСОБА_3 , є нічим іншим як односторонньою реституцією, застосованою щодо визнання недійсним виконаного договору забезпечення виконання зобов`язання і потребує аналогічного застосування реституції і щодо позивачів.

Питання про те, чи може кредитор звертатися за захистом свого порушеного права в спосіб, відмінний від передбаченого ч. 2 ст. 1282 ЦК України, досліджував Верховний Суд під час розгляду справ № 645/3265/13-ц (постанова від 25.04.2018 р.) та № 192/2761/14 (постанова від 23.05.2018 р.). На думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, у наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Ані зі змісту, ані із системного аналізу наведеного правила у зв`язку з іншими нормами ЦК України Верховний Суд не має правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим. Тож Верховний Суд підсумував: застосування правила ст. 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі. Тлумачення ж ст. 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому разі, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю в натурі, не збереглося. Отже, звертаючись до суду з позовом до спадкоємців боржника, кредитор має право обрати будь-який ефективний спосіб захисту свого порушеного права, не обмежуючись при цьому способами, передбаченими ч. 2 ст. 1282 ЦК України.

Отже, усупереч вимогам ч. 3 ст. 89 ЦПК суд не оцінив кожен доказ окремо, дав поверхневу оцінку лише частині доказів, не вказавши, чому бере до уваги окремі докази, не дав належної оцінки доказам у взаємозв`язку, що є істотним порушенням вимог ЦПК.

Неналежна оцінка судом доказів у справі призвела до помилкових висновків про необґрунтованість позову та призвело до ухвалення помилкового рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що між сторонами тривалий час існував спір, предметом якого була земельна ділянка, що за час життя належала батьку відповідачки ОСОБА_4 .

З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЗК №024751 вбачається, що ОСОБА_5 належала земельна ділянка площею 3,36 га. розташована на території Тячівської міської ради з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.12, 114-115).

З свідоцтва про смерть виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області, вбачається що ОСОБА_4 23.01.2006 помер, про що було зроблено відповідний актовий запис про смерть за №15 (а.с.14, 112).

Як вбачається з заповіту посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу 16.05.2005, ОСОБА_4 вказану земельну ділянку заповів позивачам: ОСОБА_2 розміром 1,42 га та ОСОБА_1 розміром 1,42 га. (а.с. 13, 113).

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 12.07.2007 ОСОБА_2 прийняв спадщину за заповітом складеним при житті ОСОБА_4 (а.с. 124).

З свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 12.02.2007 державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори видно, що ОСОБА_2 набув право на спадщину за заповітом та згідно державного акту серії ЯЕ №444800 оформив право власності на успадковану ним земельну ділянку площею 1,42 га (а.с.15, 16, 125).

З наявного в матеріалах справи державного акту виданого управлінням Держкомзему у Тячівському районі Закарпатської області 25.12.2008 вбачається, що позивачка ОСОБА_1 також оформила право власності на земельну ділянку площею 1,42 га на підставі рішення Тячівського районного суду від 4.05.2007 р. ухваленого у справі №2-671/07 (а.с.17).

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 15.03.2006 ОСОБА_1 прийняла спадщину за заповітом складеним при житті ОСОБА_4 (а.с. 109).

Із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 від 15.06.2006 також звернулася ОСОБА_6 , дружина померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавця (а.с.111).

З рішення Тячівського районного суду Закарпатської області ухваленого 31.03.2022 у цивільній справі №307/624/17 провадження №2/307/881/20 вбачається, що у березні 2017 року ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_3 , Тячівської міської ради Закарпатської області де треті особи Тячівська державна нотаріальна контора Закарпатської області, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом. У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи Тячівська державна нотаріальна контора Закарпатської області, приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойка Н.М., Тячівська міська рада Закарпатської області про визнання заповіту удаваним і недійсним, встановлення нікчемності довіреності, встановлення нікчемності правочину та застосування до нього наслідків нікчемності, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним і скасування його державної реєстрації, визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними. Вказаним рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області, позов задоволено частково, а саме в частині позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на підставі заповіту від 16.05.2005 року на земельну ділянку площею 1,42 га., що належала ОСОБА_4 та відмовлено у задоволенні решти позовних вимог. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вказане рішення суду не набрало законної сили (а.с.19-24).

Постановою Закарпатського апеляційного суду ухваленою 8.02.2023, скасовано рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31.03.2022 у наведеній цивільній справі №307/624/17 та частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 . Визнано заповіт ОСОБА_4 , складеного 16.05.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М., зареєстрований у реєстрі за №3186 удаваним правочином договором забезпечення виконання боргового зобов`язання. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12.02.2007 року, видане на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі №3-304. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 15.07.2008 року серії ЯЕ №444800, виданий на ім`я ОСОБА_2 . Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25.12.2008 року серії ЯЕ №459764, виданий на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 25-37).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.09.20023 року залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3 . Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31.03.2022 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 8.02.2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації земельних ділянок скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :03:004:0060 та :03:005:0057 задоволено. Скасовано державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами :03:004:0060 та :03:005:0057. В іншій частині постанову Закарпатського апеляційного суду від 8.02.2023 залишено без змін (а.с.38 - 55).

Судами апеляційної та касаційної інстанції встановлено, що сторонами визнано наступні обставини у даній справі, а саме: надання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спадкодавцем ОСОБА_4 коштів у борг, неможливість останнім повернути ці кошти, надання спадкодавцем ОСОБА_4 оспорюваного заповіту на земельні ділянки, як гарантії повернення зазначеного боргу, неможливість скасування ОСОБА_4 оспорюваного заповіту у зв`язку зі смертю, так як заповітом повернення боргу було відстрочено на один рік, а помер він через вісім місяців. Отже, судами встановлено, що у ОСОБА_4 існували боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тобто між ними існували правовідносини позики, на забезпечення яких спадкодавцем ОСОБА_4 було складено заповіт, щодо земельної ділянки, яка на час розгляду даного спору входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_4 та право на яку мають спадкоємці за законом, в тому числі і відповідачка ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

У зв`язку з визнанням недійсності правочину (заповіту) судом, відповідач ОСОБА_3 , в силу положень ст. 216 ЦК України, зобов`язана повернути позивачам у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_3 не була стороною, як правовідносин щодо позики в силу яких у ОСОБА_4 перед позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виникли зобов`язання з повернення боргу так і одностороннього правочину - заповіту, який визнаний судом недійсним, а тому правила ст. 216 ЦК України у даному випадку не можуть бути застосовані.

Доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зверталися до ОСОБА_3 , як спадкоємця ОСОБА_4 , яка в силу положень ст. 1282 ЦК України зобов`язана задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна одержаного у спадщину, матеріали справи не містять.

Оскільки позивачі обрали неефективний спосіб захисту, а тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Марич Іван Юрійович, залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 лютого 2024 року, залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді