КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Матвєєва Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги,

встановив:

У травні 2024 року позивач ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що позивач є обов`язковим виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення. Відповідачі мешкають за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення, які постачає позивач.

Позивач вказував, що відповідачі своєчасно не оплачують надані позивачем послуги, внаслідок чого у них утворилась заборгованість у розмірі 23 778,87 грн, на яку позивач нарахував 3% річних у розмірі 7053,32 грн та інфляційні втрати у розмірі 30 858,55 грн.

Відповідачі в добровільному порядку заборгованість не погашають, тому позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 23 778,87 грн, 3% річних - 7053,32 грн, інфляційні втрати - 30 858,55 грн та 3028 грн судового збору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо недоведеності позовних вимог, оскільки у матеріалах справи наявні докази того, що відповідачі є власниками квартири та зареєстровані в ній, отже - є споживачами послуг. Звертає увагу також, що відповідач ОСОБА_1 27 квітня 2021 року підписав з позивачем договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення.

Вказує, що відповідач ОСОБА_1 10 червня 2021 року підписав договір про розстрочення заборгованості, у якому визнав існування боргу у розмірі 39 272,34 грн. Після цього відповідачі частково погасили заборгованість.

Зауважує, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є обґрунтованим, відповідачі вказаного розрахунку не спростували, власного розрахунку не надали.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідачі у встановлений судом строк не скористалися.

У своїй апеляційній скарзі позивач, крім іншого, просить суд розглядати справу у судовому засіданні з викликом сторін.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 61 960,74 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що позивач не надав суду доказів того, що відповідачі є споживачами послуг, а також власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 та не доведена сума заборгованості за увесь період, що зазначений в довідці про розмір заборгованості.

Колегія суддів не може погодитися з цими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Правовідносини між виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення та споживачем - фізичною особою регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Типовим договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а споживачем - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Частиною 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», редакція якого діяла до 9 грудня 2017 року, та частиною 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Поняття виробника та постачальника комунальних послуг також визначено Положенням про порядок розрахунків за комунальні послуги між виробниками (постачальниками), виконавцями і споживачами послуг водопостачання, водовідведення і теплопостачання в умовах використання засобів обліку споживання води і теплової енергії в житловому фонді та підвищення економічної зацікавленості споживачів у їх встановленні за власні кошти, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року N 55, відповідно до якого виробниками (постачальниками) холодної і гарячої води та теплової енергії є підприємства і організації, які за договорами надають виконавцям та споживачам комунальні послуги; виконавцями послуг є підприємства або організації, які безпосередньо надають комунальні послуги споживачам (житлово-експлуатаційні та інші організації). У деяких випадках виробники (постачальники) послуг можуть бути і виконавцями послуг (наприклад, для власників приватних будинків), а споживач - це фізична або юридична особа, що користується комунальними послугами.

Зазначені норми законодавства чітко визначають, що виконавцями житлово-комунальних послуг є підприємства або організації, які безпосередньо надають житлово-комунальні послуги споживачам.

Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630 (далі - Правила).

Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідно до ч. 7 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Статтею 1 Закону «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку.

Управитель - особа, яка за договором з власником чи балансоутримувачем здійснює управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд (далі - управління будинком) і забезпечує його належну експлуатацію відповідно до закону та умов договору.

Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

В матеріалах справи містяться копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до яких ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками по частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване 16 липня 2020 року (а.с. 35, 36).

Крім цього, як видно з відповідей з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 10 січня 2008 року зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 49, 50).

Крім цього, встановлено, що ОСОБА_1 27 квітня 2021 року підписав з позивачем договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (а.с. 11-18). 10 червня 2021 року ОСОБА_1 та ПрАТ АК «Київводоканал» підписали договір про розстрочення заборгованості, за умовами якого ОСОБА_1 визнав існування боргу за адресою АДРЕСА_1 у розмірі 39 272,34 грн та зобов`язався його сплатити протягом 24 місяців згідно з погодженим сторонами графіком.

Отже, у суду відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є споживачами послуг за вказаною адресою. У матеріалах справи відсутні докази щодо проживання у зазначеній квартирі інших осіб та щодо користування ними комунальними послугами.

Як вбачається з матеріалів справи, у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 існує заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за період з 01 грудня 2016 року по 31 березня 2024 року у розмірі 23 778,87 грн гривні (а.с. 15-16).

Також встановлено, що 05 серпня 2014 року в газеті "Хрещатик" №110 (4510) було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) про надання Публічним акціонерним товариствам "Акціонерна компанія "Київводоканал", що перейменоване на Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал", як виконавцем житлово-комунальних послуг на підставі ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) та опубліковано договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем).

Відповідно до п. 1.1. Договору позивач взяв на себе зобов`язання з надання відповідної якості послуги з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення холодної та гарячої води (з використанням внутрішньобудинкових систем), а відповідач - своєчасно сплачувати зазначені послуги в строки та на умовах, передбачених Договором.

Згідно до п. 3.1. Договору розрахунковим періодом є календарний місяць. За цим договором застосовується щомісячна система оплати послуг. Платежі вносяться споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ч.5 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» процедура погодження договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заперечували проти надання послуг з боку ПАТ «АК «Київводоканал», не отримували такі послуги чи отримували послуги неналежної якості.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 під`єднана до внутрішньобудинкової системи водопостачання та водовідведення, а отже ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є споживачами послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення та відповідальними особами за сплату отриманих послуг.

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно, відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови у стягненні з відповідача коштів за надані житлово-комунальні послуги.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що позивач довів факт укладення договору з відповідачами та факт надання послуг із водопостачання та водовідведенн за спірною адресою.

Разом з цим, у відзиві до позовної заяви відповідачка ОСОБА_4 , просить застосувати до спірних відносин наслідки спливу строку позовної давності. Заяву мотивує тим, що позовну заяву подано з пропуском строку позовної давності, тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як встановлено ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього.

Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості, доведеності позову.

Як вбачається із штампа вхідної кореспонденції позовну заяву про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги було подано до Шевченківського районного суду міста Києва 23 травня 2024 року. При цьому, заявлено вимоги про стягнення заборгованості за період з 01 грудня 2016 року по 31 березня 2024 року.

Разом цим, встановлено, що 10 червня 2021 року ОСОБА_1 та ПрАТ АК «Київводоканал» підписали договір про розстрочення заборгованості, за умовами якого ОСОБА_1 визнав існування боргу за адресою АДРЕСА_1 у розмірі 39 272,34 грн та зобов`язався його сплатити протягом 24 місяців згідно з погодженим сторонами графіком.

Як видно із наданого позивачем розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 періодично частково вносив платежі на погашення заборгованості.

За таких обставин, враховуючи визнання відповідачем боргу, що існував станом на 10 червня 2021 року та часткове погашення заборгованості (останні платіж здійснено у липні 2023 року) відсутні підстави для застосування строків позовної давності до спірних відносин.

Відповідно до розрахунку заборгованості, що міститься у матеріалах справи, заборгованість ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перед ПАТ «АК «Київводоканал» за надані послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01 грудня 2016 року по 31 березня 2024 року становить 23 778,87 грн і така заборгованість підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Відповідно до частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15).

З огляду на те, що відповідач, як встановили суди попередніх інстанцій, прострочив виконання грошового зобов`язання, він на вимогу позивача повинен сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми. Висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 14-448цс19-ц.

З урахуванням наведеного, оскільки позивач довів факт виникнення у відповідачів зобов`язання щодо сплати боргу за фактично спожиті житлово-комунальні послуги, задоволенню підлягають також вимоги про стягнення з відповідачів 3 % річних у розмірі 7053,32 грн та інфляційних втрат у розмірі 30 858,55 грн.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в межах строку позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі по 3785 грн з кожного.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» заборгованість за спожиті послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у розмірі 23 778,87 гривень, 3% річних - 7053,32 гривень, інфляційні втрати - 30 858,55 гривень, всього стягнути - 61 690 (шістдесят одну тисячу шістсот дев`яносто) гривень 74 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» судовий збір у розмірі 3785(три тисячі сімсот вісімдесят п`ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» судовий збір у розмірі 3785(три тисячі сімсот вісімдесят п`ять) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Реквізити сторін:

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал»: м. Київ, вул. Лейпцизька, буд.1-а, .

ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова