КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/6835/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник Людмила Сергіївна, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі- продажу квартири та визнання права власності на частку квартири,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 звернулися до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат ОСОБА_2 та син ОСОБА_6 - ОСОБА_7 .

За життя ОСОБА_7 спільно з дружиною ОСОБА_1 придбав у м. Києві однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 Дана квартира входить до складу спадщини померлого ОСОБА_7 .

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 були його батько - ОСОБА_7 , мати - ОСОБА_8 , дружина ОСОБА_1 та двоє дітей померлого: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Мати спадкодавця - ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

04 грудня 2020 року позивач ОСОБА_6 звернувся до приватного нотаріуса Коломийського міського нотаріального округу Яцка П.П. із заявою про прийняття спадщини після смерті сина - ОСОБА_7 .

У подальшому ОСОБА_6 відмовився від своє частки у спадщині після смерті ОСОБА_7 на користь позивачки ОСОБА_2

26 березня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Коломийського міського нотаріального округу Яцка П.П. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8

05 травня 2021 року ОСОБА_6 звернувся до того ж нотаріуса із заявою, в якій відмовився від своєї спадщини після померлої дружини - ОСОБА_8 на користь позивачки ОСОБА_2 .

Отримавши у адвоката 17 червня 2021 року інформаційну довідку з реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 дізналася про те, що відповідачка ОСОБА_1 14 травня 2021 року без згоди та відома інших спадкоємців відчужила спірну квартиру шляхом укладення зі своєю матір`ю - ОСОБА_3 договору купівлі-продажу.

Виходячи зі змісту пункту 16 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири 14 травня 2021 року продавець ОСОБА_1 стверджує, що на момент укладення цього договору вона є вдовою, про що зазначається в тексті заяви, яка зберігається в справах нотаріуса, зміст якої доведено до відома покупця ОСОБА_3 . Відповідно нотаріус, знаючи, що другий із співвласників квартири помер, всупереч законодавству, без визначення частки померлого у спільній сумісній власності, незаконно посвідчив договір купівлі-продажу квартири.

Позивачі вважали, що 1/2 частини спірної квартири підлягає спадкуванню за законом після померлого ОСОБА_7 . п`ятьма спадкоємцями, тобто вони мають право на спадкування по 1/10 частині квартири.

На підставі викладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_6 просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 14 травня 2021 року, укладений між відповідачками, скасувати рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень № 58120176 від 14 травня 2021 року, визнати за ними право власності на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

ІНФОРМАЦІЯ_4 позивач ОСОБА_6 помер, у зв`язку з чим ухвалою суду від 23 листопада 2023 року замінено ОСОБА_6 на його правонаступника (спадкоємця за заповітом) - ОСОБА_2 у даній справі.

Ухвалою суду від 23 листопада 2023 року, занесеною до протоколу судового засідання, прийнято заяву ОСОБА_2 про збільшення розміру позовних вимог в частині визнання за нею права власності на 2/10 частини спірної квартири.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 листопада 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що був укладений 14 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Л.С. за реєстровим № 944, та скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 58120176 від 14 травня 2021 року, вчинений державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Л.С. на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн з кожного.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Рябчинського О.Ю. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог з мотивів неправильного застосування судом першої інстанціїнорм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що позивачка обрала неефективний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Ефективним способом захисту права ОСОБА_2 , на думку відповідачки, є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру, тобто до ОСОБА_3 , а не позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка в особі представника - адвоката Боднара Н.Я. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідачки є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наданим сторонами доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги щодо обрання неналежного пособу захисту порушеного права, зазначає, що відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В даному ж випадку якраз між власником і володільцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, який цілком обґрунтовано було визнано судом недійсним

Не погоджується із доводами апеляційної скарги щодо добросовісності набувача майна ОСОБА_3 , оскільки остання є рідною матір`ю ОСОБА_1 , і знала про смерть свого зятя - ОСОБА_7 , а також про те, що майно було набуте ними в шлюбі. Обидві відповідачки знали і розуміли, що не можуть його відчужувати.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - адвокат Боднар Н.Я. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, представник відповідачки - адвокат Рябчинський О.Ю. надіслав заяву про розгляд справи без участі ОСОБА_1 та її представника, інші учасники процесу причини неявки до апеляційного суду не повідомили,тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що з 01 грудня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 13, т. 2).

ОСОБА_7 також мав сина від першого шлюбу - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

18 серпня 2020 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджет» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с. 6-7, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер (а.с. 10, т. 1).

Після його смерті відкрилась спадщина, а із заявами про її прийняття до нотаріуса звернулись батько - ОСОБА_6 , (а.с. 1, т. 2), дружина - ОСОБА_1 (а.с. 9, т. 2), законний представник малолітньої доньки ОСОБА_4 - ОСОБА_1 (а.с. 12, т. 2), син - ОСОБА_5 (а.с. 18, т. 2).

Також спадкоємцем майна ОСОБА_7 була його матір - ОСОБА_8 , яка заяви про прийняття спадщини не подавала, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 208, т. 1).

Після її смерті відкрилась спадщина, а із заявами про її прийняття до нотаріуса звернулись донька покійної - ОСОБА_2 , (а.с. 206, т. 1) та чоловік - ОСОБА_6 .

У подальшому ОСОБА_6 подав до приватного нотаріуса Коломийського міського нотаріального округу Яцка П.П. заяву про відмову від своє частки у спадщині після смерті ОСОБА_8 на користь доньки - ОСОБА_2 (а.с. 219, т. 1).

До спливу шестимісячного строку після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 , а саме 14 травня 2021 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8, т. 1).

Право власності на спірну квартиру станом на 17 червня 2021 року зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 4, т. 1).

Задовольняючи позов в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про право власності, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була набута в період шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , отже є спільним сумісним майном, а їх частки є рівними. Після смерті ОСОБА_7 на належну йому 1/2 частину квартири відкрилась спадщина, тому ця частка стала спадковим майном, яке належить спадкоємцям з часу відкриття спадщини. Оскільки крім ОСОБА_1 були інші спадкоємці, які прийняли спадщину, то вона не мала права відчужувати за договором купівлі-продажу майно, яке не належало їй на праві особистої власності.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з такого.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Судом встановлено, що спірна квартира була набута відповідачкою ОСОБА_1 в період шлюбу з ОСОБА_7 , отже була спільною сумісною власністю подружжя.

За загальними положеннями про спадкування, встановленими ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини;право на спадкування мають особи, визначені в заповіті; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (статті 1216, 1218, 1220, 1222, 1223, 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Отже, після смерті ОСОБА_7 19 листопада 2020 року відкрилась спадщина, до складу якої увійшла 1/2 частина спірної квартири.

Судом встановлено, що спадкоємці ОСОБА_7 , в тому числі і позивачі звернулись із заявами про прийняття спадщини до спливу шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, для подання таких заяв.

Разом із тим, ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 14 травня 2021 року відчужила на користь ОСОБА_3 всю спірну квартиру, в тому числі і 1/2 частку, яка належала ОСОБА_7 і увійшла до складу спадщини.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із пунктом 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

З огляду на статтю 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (див. постанову Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду при розгляді справи № 910/12787/17 зазначила, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Так, за змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Звертаючись до суду з даним позовом, спадкоємці ОСОБА_7 , а саме його батько - ОСОБА_6 та сестра - ОСОБА_2 , яка стала спадкоємцем першої черги за правом спадкової трансмісії на частку матері померлого - ОСОБА_8 згідно статті 1276 ЦК України, виходили з того, що внаслідок укладення ОСОБА_1 опорюваного правочину було порушене їх право на отримання спадщини після смерті ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання правочину недійсним, оскільки ОСОБА_1 розпорядилась майном, яке на час його продажу мало статус спадкового, на частину цього майна претендували позивачі, отже внаслідок укладення договору купівлі-продажу були порушені права позивачів на отримання у власність частини спірної квартири.

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги щодо обрання позивачкою неефективного способу захисту, яким є визнання правочину недійсним, оскільки саме у такий спосіб спірна квартира повертається у власність ОСОБА_1 , а її 1/2 частина спадкується у встановлений законом спосіб спадкоємцями ОСОБА_7 .

Позивачка ОСОБА_2 не була власником або законним володільцем квартири, остання не вибувала із її володіння поза її волею, отже нею не можуть бути пред`явлені вимоги про витребування квартири із чужого незаконного володіння.

Щодо висновків суду про відмову у задоволенні інших позовних вимог, апеляційна скарга не містить доводів, отже колегія суддів не вбачає підстав для їх перевірки.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування в оскаржуваній частині з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачкою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 травня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній