справа № 274/6702/24
провадження № 2/0274/1638/24
Рішення

Іменем України

24.10.2024 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: судді Вдовиченко Т.М., за участю секретаря судового засідання Рудич М.О., розглянувши в відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Бердичеві Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю набутою під час шлюбу -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Ковальчук А.О., звернулася до Бердичівського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 , згідно якого просить визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права особистої приватної власності.

В обґрунтування пред`явлених вимог посилається на те, що з 05.12.2015 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від спільного шлюбу мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 27.09.2022 рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області шлюб між ними було розірвано.

Під час перебування в шлюбі, а саме в травні 2017 року, батько позивачки - ОСОБА_4 , вирішив допомогти їй в придбанні власного житла. Оскільки батько позивачки мав у своїй власності квартиру яку успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_5 , однак площа її була замала для нормального проживання сім`ї позивачки він вирішив її продати, а гроші від реалізації квартири віддати своїй доньці для можливості придбання квартири.

23.05.2017 року між батьком позивачки, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Богатирчуком А.М., та зареєстровано в реєстрі за № 2055. Предметом договору була власна квартира ОСОБА_4 , яка знаходилась в будинку АДРЕСА_2 . Відповідно до вищевказаного договору, квартира була продана за 118305 гривень, всю суму грошових коштів, які батько позивачки отримав від продажу квартири він передав позивачці для можливості придбання нею квартири.

30.06.2017 року між ОСОБА_7 , яка діяла від імені ОСОБА_8 та позивачкою було укладено договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Манелюком М.І., та зареєстровано в реєстрі за № 807. Предметом вищевказаного договору була квартира за АДРЕСА_1 , ціна цієї квартири склала 153600 гривень. Вказана квартира була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно саме за позивачкою.

Таким чином, грошові кошти, які позивачка сплатила за купівлю квартири належали їй, оскільки були надані її батьком.

З вересня 2022 року позивачка самостійно разом з малолітнім сином проживає у придбаній особисто квартирі АДРЕСА_1 , окремо від відповідача.

Враховуючи наведені обставини, ОСОБА_1 просить визнати спірну квартиру об`єктом права її особистої власності.

Ухвалою Бердичівського міськрайнного суду від 03.09.2024 в справі відкрито загальне позовне провадження ( а.с. 38 -39).

Сторони в підготовче судове засідання не з`явилися, в адресованих суду заявах просили розгляд справи здійснювати у їх відсутності.

Позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач позовні вимоги визнав, не заперечує проти їх задоволення.

Заяви сторін долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 200 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення в підготовчому судовому засіданні.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

З`ясувавши позицію сторін, висловлену у письмових заявах, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.12.2015 року, який рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27.09.2022 було розірвано (а.с.16).

Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13).

Згідно договору купівлі-продажу від 23.05.2017, р.№2055 ОСОБА_4 продав у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3 (а.с.17).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 серії НОМЕР_1 від 24.12.1985 , її батьком є ОСОБА_4 (а.с.15).

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 30.06.2017, р.№807 ОСОБА_1 придбала у власність у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.18 - 19).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №90909989 від 30.06.2017 та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №305714365 від 25.07.2022 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.20 - 21).

До матеріалів справи долучено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , виготовлений на замовлення ОСОБА_8 05.12.2015 (а.с.22 - 23).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання №1953 від 07.07.2017 малолітній ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.14).

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 вона зареєстрована: АДРЕСА_4 (а.с.10).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання №8396 від 09.12.2019 відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.12).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин 3, 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За приписами частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.03.2021 року у справі № 343/1294/18, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Водночас, відповідно до вказаної вище постанови Великої Палати Верховного Суду, презумпція спільної сумісної власності подружжя може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, а також набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено у постановах Верховного Суду України від 19.06.2013 та 02.10.2013, від 01.07.2015 у справі № 6- 612цс15, від 16.12.2015 у справі № 6-2641цс15, постанові від 24.01.2020 у справі № 546/912/16-ц.

У постанові від 17.06.2021 у справі № 128/1511/19 Верховний Суд вказав, що визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, не дивлячись на те, що придбання майнових прав та державна реєстрація спірної квартири відбулась в період шлюбу, ця квартира є особистою приватною власністю позивачки, оскільки придбана за її особисті кошти.

Даний факт відповідачем не оспорюються. Визнання позову відповідачем не суперечить вимогам закону, не порушує його прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлене домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Враховуючи презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя, позивачка не має змоги на свій розсуд розпоряджатись спірною квартирою, в тому числі здійснити її відчуження без згоди відповідача.

Більше того, у разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя на квартиру не спростовано, така квартира підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права особистої приватної власності, відповідає вказаним вище нормам закону, є підставною та підлягає до задоволення.

Судові витрати, за клопотанням представника позивачки , суд залишає за позивачкою.

Керуючись ст. 12-13,76-81,89,200,206,211,247,258,263-265,354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю набутою під час шлюбу задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права особистої приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.М. Вдовиченко