РІШЕННЯ

Іменем України

04.03.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Лозинському Т.-Р.А.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львова цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи- ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації,-

вирішив:

позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 05 лютого 2018 року між ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК» в особі Львівської філії ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №21-р від 05 лютого 2008 року. 17.09.2008 року ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК» змінив своє найменування на ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК». Так, від 16.07.2011 року Львівська філія ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» реорганізована у Львівську обласну дирекцію ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК». У зв`язку із реорганізацією, яка була проведена в межах одного банку, всі рахунки Позичальника ІНФОРМАЦІЯ_1 були змінені за ініціативою банку. Предметом кредитного договору є надання відповідачці кредиту в сумі 62 000 доларів США на строк з 05 лютого 2008 р. по 04 лютого 2028 року із сплатою процентів за користування кредитом виходячи із 13,9 % річних.

Згідно з умов кредитного договору, ОСОБА_6 зобов`язувалася щомісячно повертати кредит в сумі не менше 1/240 від суми отриманого кредиту, що становить 258, 33 долари США на позичковий рахунок; сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно виходячи з 13,9 % річних . У разі виникнення простроченої заборгованості за кредитом, сплачувати проценти за користування виходячи з 14,9 % річних.

У зв`язку із виникненням простроченої заборгованості, позивач звернувся до суду про примусове стягнення такої. Так, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 травня 2010 року у справі №2-437/10 за позовом АБ «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , було винесено заочне рішення, про стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 заборгованості в сумі 73 137,38 доларів США та 36 681,97 грн. Так, в ході виконавчого провадження, виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа ВП №22694 від 19.11.2010 р. та ВП №32336924 від 12.09.2012 р.

Оскільки кредитний договір сторонами не був припинений і продовжує діяти по теперішній час, позивач продовжує нараховувати проценти. Загальна сума заборгованості ОСОБА_6 становить 126 182,89 доларів США, з яких 60 191,69 дол. США - прострочення заборгованості по кредиту; 65991,20 дол. США прострочення заборгованості по процентам.

Так, з метою забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним договором, відповідачка 05 лютого 2008 року уклала договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 19.07.1996 р.

У зв`язку із невиконанням вищевказаного рішення суду позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки.

01 березня 2018 року на адресу суду надійшли уточнення до позовної заяви в частині виселення без надання іншого житлового приміщення всіх фізичних осіб, що проживають за адресою: АДРЕСА_2 , а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , та зняти таких з реєстрації.

21 жовтня 2022 року представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Квак В.В, подано заяву про застосування строків позовної давності, так як в даній справі банк прийняв рішення достроково припинити зобов`язання відповідачів, шляхом звернення до суду з вимогою про стягнення боргу у 2010 році. Крім цього, представником відповідача подано письмові пояснення у справі, в яких вказує, що банк не має права нараховувати додаткові проценти та неустойку після дострокового розірвання кредитного договору. Позивач просить здійснити стягнення на предмет іпотеки (квартиру), однак не надав жодних відомостей про вартість спірної квартири. Позичальником за кредитним договором №21-р від 05.02.2008 року є ОСОБА_6 , а спірна квартира, на яку банк хоче звернути стягнення належить поручителю ОСОБА_2 . Крім того, враховуючи, що спірна квартира була придбана не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, члени сім`ї іпотекодавця не підлягають виселенню без надання іншого житла.

28 лютого 2023 року представником позивача подано уточнення до позовної заяви,в яких просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №21-р від 05 лютого 2008 року укладеним між АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_6 в сумі 121 361, 11 доларів США та заборгованості по пені в розмірі 3 229 439,19 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно двох кімнатну квартиру, загальною площею 50,5 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 19.07.1996 року шляхом проведення електронного аукціону за початковою ціною для подальшої реалізації, встановленої на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виселити без надання іншого житлового приміщення всіх фізичних осіб, що проживають у квартирі АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та стягнути судові витрати.

Крім цього, 28 лютого 2023 року представником позивача подано додаткові пояснення у справі про те, що нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. Щодо вартості спірної квартири зазначає, що оскільки позивач не має на меті реалізовувати предмет іпотеки власними силами, вважає, що наявність відомостей про вартість спірної квартири не являється доказом, який необхідний для розгляду даної справи. Позовні вимог підтримує та просить такі задоволити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтрмиав, просив такі задоволити.

Відповідачі в судове засідання не з`явились. Від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Квак В.В. надійшло клопотання про розгляд спарви у його відсутності, в задоволенні позову просив відмовити.

Заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 05 лютого 2018 року між ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК» в особі Львівської філії ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №21-р від 05 лютого 2008 року. 17.09.2008 року ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК» змінив своє найменування на ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК». Так, від 16.07.2011 року Львівська філія ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» реорганізована у Львівську обласну дирекцію ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК». У зв`язку із реорганізацією, яка була проведена в межах одного банку, всі рахунки Позичальника ІНФОРМАЦІЯ_1 були змінені за ініціативою банку. Предметом кредитного договору є надання відповідачці кредиту в сумі 62 000 доларів США на строк з 05 лютого 2008 р. по 04 лютого 2028 року із сплатою процентів за користування кредитом виходячи із 13,9 % річних.

Згідно з умовами кредитного договору, ОСОБА_6 зобов`язувалася щомісячно повертати кредит в сумі не менше 1/240 від суми отриманого кредиту, що становить 258, 33 долари США на позичковий рахунок; сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно виходячи з 13,9 % річних. У разі виникнення простроченої заборгованості за кредитом, сплачувати проценти за користування виходячи з 14,9 % річних.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону « Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним договором, ОСОБА_6 05 лютого 2008 року уклала договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 19.07.1996 року.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону № 898-IV).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 898-IV за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону № 898-IV передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно п. 1.1 Договору іпотеки без оформлення заставної від 05.02.2008 серії ВКС №908435, дійсний договір забезпечує всі вимоги Іпотекодержателя, які випливають з кредитного договору №21-р від 05 лютого 2008 р., ( а також будь яких додаткових угод до нього) укладеного між Іпотекодержателем та Позичальником ( ОСОБА_6 (паспорт НОМЕР_2 виданий Сихівським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 06 березня 2006р., ідентифікаційний № НОМЕР_3 ) (далі кредитний договір), за умовами якого Позичальник зобов`язаний Іпотекодерждателю не пізніше 04.02.2028 року повернути кредит в сумі 62 000,00 (шістдесят дві тисячі) доларів США 00 центів, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 13,9 (тринадцять цілих дев`ять десятих) % річних та штрафні санкції у розмірі і випадках, передбачених кредитним та цим договорами.

У разі виникнення обставин та наслідків, передбачених розділом «Порядок внесення змін (доповнень) та розірвання договору в односторонньому порядку» кредитного договору даний договір забезпечуватиме всі вимоги Іпотекодержателя як кредитора за кредитним договором, згідно розділу «Порядок внесення змін (доповнень) та розірвання договору в односторонньому порядку».

Умовами Кредитного договору №21-р від 05.02.2008 року погоджено кінцевий термін повернення кредиту в повному обсязі не пізніше 04 лютого 2028 року.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Підпунктом 3 пункту 3.2.6 кредитного договору встановлено, що Банк має право вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов`язання за цим договором, забезпеченого заставою , а якщо вимога банку не буде задоволена, звернути стягнення на предмет застави у разі не виконання письмової вимоги Банку щодо часткового погашення кредиту при настанні визначеної пунктом 3.3.1 цього Договору.

Згідно п.п. 3.3.1 п. 3.3. позичальник зобов`язується здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за його використання та всіх комісійних платежів, у передбачені цим договором строки.

Згідно п.п. 3.3.3 п. 3.3 Кредитного договору, позичальник зобов`язується повернення суми кредиту здійснювати на рахунок № НОМЕР_4 , відкритий у Львівській філії ВАТ АБ «Укргазбанк» щомісячно з 1-ого по 10 е (десяте) число кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту , в розмірі не менше 1/240 від суми отриманого Кредиту, що становить 258,33 (двісті п`ятдесят вісім доларів тридцять три центи США). Якщо останній день для сплати частини Кредиту припадає на вихідний або святковий день, то сплата чергового платежу по Кредиту здійснюється напередодні.

16 лютого 2017 року ОСОБА_2 отримала від Львівської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» досудову вимогу від 09 лютого 2017 року № 519/98/2017, за змістом якої банк, вимагав протягом 30 календарних днів з дати отримання вимоги достроково повернути всю суму кредиту, сплатити нараховані відсотки та інші нарахування. У вимозі зазначено, що станом на 31 березня 2016 року розмір заборгованості за Кредитним договором складає 126 182, 89 доларів США та 3 229 439, 19 гривень, у тому числі: 60 191, 69 доларів США заборгованості за кредитом; 65 991,20 доларів США заборгованості за процентами; 1 729 607,51 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту; 1 499 831, 68 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів.

Судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 травня 2010 року у справі №2-437/10 за позовом АБ «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , було винесено заочне рішення, про стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в сумі 73 137,38 доларів США та 36 681,97 грн.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 серпня 2014 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 травня 2010 року скасовано в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення без надання іншого приміщення. В іншій частині рішення залишено без змін.

В рахунок погашення заборгованості вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , виселити без надання іншого приміщення всіх фізичних осіб, що проживають в квартирі АДРЕСА_1 .

Частинами першою та четвертою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно п. 6.1 Договору іпотеки без оформлення заставної від 05 лютого 2008 року, Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у разі порушення позичальником обов`язків за кредитним договором та невиконання вимоги Іпотекодержателя про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Як вбачається з свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № НОМЕР_1 від 19 липня 1996 року, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Доводи представника відповідача про те, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19.05.2010 року у справі №2-437/10 було ухвалено стягнути заборгованість з відповідачів, а відтак, на відносини, що виникли після зазначеного рішення суду порука не поширюється, судом до уваги не беруться з огляду на наступне.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) було сформульовано висновок, згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 січня 2021 року ( справа № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20) відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) та вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.

Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Враховуючи те, що ОСОБА_6 , яка є позичальником за кредитним договором, не повернула коштів, отриманих нею в кредит, відтак, не виконала взятих на себе зобов`язань, а договір іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язання за кредитним договором та передбачено право банку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, є чинним, не визнаний в судовому порядку недійсним, суд приходить до висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Згідно п.6.3 Договору іпотеки без оформлення заставної від 05 лютого 2008 року ВКС №908436, звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін.

Згідно з частинами першою і другою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Частинами першою і другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

Оскільки основне зобов`язання з повернення кредитних коштів (тіла кредиту та процентів за користування кредитом) не виконано, позивач має право звернути стягнення на майно, що є предметом іпотеки за іпотечним договором і реалізувати його для погашення вказаних вище зобов`язань у порядку, встановленому умовами іпотечного договору згідно з чинним законодавством.

Частина 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цьогоЗакону.

Отже, реалізацію предмета іпотеки, на який звертається стягнення, слід проводити шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цьогоЗакону.

У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відповідно доЗакону України від 15 березня 2022 року N 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану"у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI "Прикінцеві положення" Закону України "Про іпотеку"доповнити пунктом 5-2 такого змісту:

«У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону".

Беручи до уваги, що на момент ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

При цьому судом враховується постанова Верховного суду від 22 червня 2022 року (справа №296/7213/15, провадження N 61-10125св21), відповідно до висновків якої згадані норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджено зупинення виконання цих правил на певний період. Передбачається, що у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.

Щодо вимоги про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, суд зазначає наступне.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України).

Верховний Суд України у постанові від 21 грудня 2016 року, у справі № 6-1731цс16, виклав правовий висновок, обов`язковий до застосування судами, згідно якого за змістом статей 39,40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на нього іпотеки, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, де Велика Палата зазначила, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду, а його відсутність є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц.

При цьому, позивач просить виселити всіх фізичних осіб, що проживають в квартирі АДРЕСА_1 , без надання їм іншого житлового приміщення.

Слід зазначити, що дана вимога позивача є безпідставною, оскільки норми ч. 2 ст.109ЖК УРСР зобов`язують саме банк надати особі інше постійне жиле приміщення, про яке повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, зважаючи на вищезазначене, встановивши, що право власності на передану в іпотеку банку квартиру було набуто не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, за відсутності відомостей про можливість надання позивачем одночасного з вирішенням питання про їх виселення із спірної квартири з наданням іншого постійного житлового приміщення, суд приходить до висновку про неможливість виселення відповідачів без надання їм іншого житла на підставі положень частини другоїстатті 109ЖК УРСРу поєднанні з нормами статей39та40 Закону України «Про іпотеку», а тому позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.

Водночас, представником відповідча заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення Європейського суду з прав людини від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 8 вересня 2021 року залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову через сплив позовної давності. Мотивував тим, що банк, звернувшись 25 травня 2015 року до позичальника з письмовою вимогою про дострокове повернення кредиту, скористався правом на дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, чим змінив строк виконання зобов`язання. Починаючи з 28 червня 2015 року (тридцять другий день після отримання позичальником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі), банк мав право звернутися з вимогою до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте звернувся до суду з такою вимогою лише у вересні 2019 року, тобто з пропуском позовної давності. Стаття 264 ЦК України пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим зобов`язанням, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчинення позичальником дій, що підтверджують визнання ним боргу за основним зобов`язанням, не перериває позовну давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, бо вимоги про стягнення боргу та про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними (основною та додатковою); закон не передбачає застосування до додаткової вимоги наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою.

Аналогічний висновок за подібних спірних правовідносин зробили Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 14 вересня 2022 року у справі N 522/13957/18, від 18 жовтня 2022 року у справі N 750/11071/20, від 25 жовтня 2022 року у справі N 686/25261/19, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 лютого 2022 року у справі N 686/15301/15-ц, від 22 лютого 2022 року у справі N 755/5440/18, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі N 911/1850/18. З огляду на вказане для забезпечення єдності судової практики щодо застосування позовної давності до основної та додаткової вимог слід відступити від протилежного висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі N 423/1642/15-ц (про те, що подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки перериває позовну давність за вимогою про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням).

Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (близький за змістом висновок див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 26 січня 2022 року у справі N 442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі N 754/16764/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі N 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі N 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі N 712/19272/12, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі N 205/2480/19, від 2 листопада 2022 року у справі N 344/19567/19, від 1 лютого 2023 року у справі N 522/9497/14-ц).».

Судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 травня 2010 року у справі №2-437/10 за позовом АБ «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , було винесено заочне рішення, про стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в сумі 73 137,38 доларів США та 36 681,97 грн.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 серпня 2014 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 травня 2010 року скасовано в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення без надання іншого приміщення. В іншій частині рішення залишено без змін.

Тобто, позивач змінив строк виконання зобов`язання та набув право пред`явити позов до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки протягом трьох років з дня зверненя до суду з позовом про стягнення усієї заборгованості за договором, тобто у 2013 році, проте з таким позовом звернувся лише 27 квітня 2017 року, тобто звернення позивача до суду відбулось поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Зважаючи на викладене, а також беручи до уваги подані відповідачем заяву про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку, що оскільки банк пред`явив позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення в квітні 2017 року, тобто з пропуском установленої законом трирічної позовної давності, у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення слід відмовити.

Судом встановлено, що право позивача дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору - відповідач , суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску.

Відповідно до ст..141 ЦПК України , в зв`язку з відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273,354, 355 ЦПК України, суд,

вирішив:

у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи- ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 13 березня 2024 року.

Суддя Ванівський Ю.М.