Провадження № 2/638/710/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Рибальченко Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Почерніної А.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кривошеїна Ірина Миколаївна, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі продажу,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кривошеїна І.М., ОСОБА_6 , в якій просить визнати договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 16.10.2015 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І.М. у реєстрі за № 2073, недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він проживає з 2007 року по час звернення до суду у спірній квартирі. Після смерті матері ОСОБА_7 , як померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , між позивачем та ОСОБА_5 було укладено нотаріальний договір від 06 вересня 2013 року про поділ спадщини, серед якої була квартира АДРЕСА_1 . На підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2014 року та ухвали Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2014 року по справі № 643/4890/14-ц право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_5 15 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 була укладена боргова розписка на суму 42000 доларів США. Відповідно до вказаної розписки, у разі неповернення ОСОБА_5 боргу, останній повинен переоформити право власності на спірну квартиру на ім`я позивача.

У січні 2021 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_5 продав спірну квартиру ОСОБА_2 , який у 2016 році оформив договір купівлі-продажу з ОСОБА_6 . Про те, що ОСОБА_5 продав квартиру позивач обізнаний не був, поки до нього не звернувся ОСОБА_6 з вимогою про виселення позивача разом з сім`єю з квартири. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 треба визнати недійсним, оскільки він був направлений саме для виведення нерухомості з власності ОСОБА_5 , з метою ухилення останнього від виконання рішення суду в майбутньому про стягнення заборгованості. Позивач вважає доведеним факт, що ОСОБА_5 свідомо, маючи намір ухилитися від виконання цивільних обов`язків із повернення позики, вчинив фіктивний правочин, уклавши договір купівлі-продажу на користь ОСОБА_2 .

Ухвалою Дзержинського районного суду від 30 грудня 2021 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

01 лютого 2022 року від ОСОБА_6 до суду надійшли пояснення, в яких він зазначає, що 27 січня 2016 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір найму належної ОСОБА_6 на праві власності квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно п. 1.1. вказаного договору наймодавець ( ОСОБА_6 ) передає а наймач ( ОСОБА_1 ) приймає в строкове платне користування 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 з метою тимчасового проживання останнього та членів його сім`ї. Також 27 січня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено попередній договір, відповідно до якого сторони зобов`язуються в майбутньому в будь-який час до 18:00 год. 27 січня 2018 року включно укласти договір купівлі-продажу квартири, за адресою: АДРЕСА_2 . Проте в зазначений строк між сторонами не було укладено договір купівлі-продажу квартири, оскільки у ОСОБА_1 не було коштів. Дані обставини на думку ОСОБА_6 свідчать про те, що ОСОБА_1 було відомо про те, що власником квартири є ОСОБА_6 починаючи з 27 січня 2016 року. Крім того зазначає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири від 16 жовтня 2015 року в рамках чинного законодавства. Спірний правочин не має дефектів, що визначали б настання наслідків, з яким закон пов`язує недійсність правочинів, та не суперечить чинному законодавству. В подальшому, а саме 27 січня 2017 року ОСОБА_6 в рамках чинного законодавства придбав за договором купівлі-продажу квартиру у ОСОБА_2 . Також зазначає, що відповідно до наданої позивачем розписки вбачається, що позика повинна бути повернута 30 квітня 2018 року, у той час як спірний правочин був укладений 16 жовтня 2015 року. Тобто, на момент вчинення спірного правочину у ОСОБА_1 ще не виникло право вимоги повернення позики . Не існувало судового провадження щодо стягнення заборгованості чи виконавчого провадження. Таким чином, на думку ОСОБА_6 вчинений правочин не може бути кваліфікований як такий, що вчинений з метою ухилення від виконання зобов`язання ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 . На підставі викладеного, ОСОБА_6 просить відмовити у задоволені позову.

13 жовтня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Леленкова С.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що позивач повідомляє суду неправдиві відомості щодо своєї обізнаності в січня 2021 року про продаж спірної квартири ОСОБА_5 16 жовтня 2015 року. Згідно встановлених обставин рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2022 року у цивільній справі № 742/812/21 ОСОБА_1 ще 27 січня 2016 року уклав з ОСОБА_6 нотаріально посвідчений попередній договір зобов`язання у майбутньому укласти договір купівлі-продажу спірної квартири. Тобто позивачу було достеменно відомо, що з січня 2016 року власником спірної квартири є ОСОБА_6 . Також зазначає, що право власності на спірну квартиру ОСОБА_5 отримав за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2014 року, згідно якого за ним було визнано право власності на спірну квартиру як обов`язок за договором позики з ОСОБА_1 на суму 690 тисяч доларів США. Позивачем не надано доказів про існування розпочатого судового провадження про стягнення боргу з ОСОБА_5 на дату укладення спірного договору купівлі-продажу, оскільки фактично такого провадження не було.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті.

В судове засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав та просив задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог.

Інші учасники справи в судове засідання не з`вились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись.

Суд, дослідивши матеріали справи дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2014 року, ухвали Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2014 року належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

16 жовтня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

27 січня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_6 , а ОСОБА_6 прийняв квартиру АДРЕСА_1 .

Станом на момент розгляду справи матеріали справи не містять доказів, що квартира АДРЕСА_1 вибула з власності ОСОБА_6 .

Позивач у позовній заяві просить визнати договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 16.10.2015 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 недійсним, оскільки він вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, тобто є фіктивним.

Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Крім того, суд зауважує, що з огляду на зазначені приписи, правила ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04.07.2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18).

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Позивач, звертаючись до суду, посилався на фіктивність оспорюваного правочину.

Тлумачення ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення правочину) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.05.2020 року у справі № 468/1736/17-ц (провадження № 61-47845св18) зроблено висновок, що «для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14.02.2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08.02.2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19)».

У ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України».

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2015 року була передана у власність ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1 , яка в свою чергу на підставі договору купівлі-продажу від 27 січня 2016 року була передана у власність ОСОБА_6 .

Позивачем долучена до матеріалів справи копія розписки від 15 квітня 2015 року, з якою вбачається, що ОСОБА_5 отримав від свого брата ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 69000 доларів США в строк до 30.04.2018 року. У випадку неповернення грошових коштів, зобов`язався оформити та передати право власності на квартиру АДРЕСА_1 . За розпискою від 27.05.2018 року ОСОБА_5 зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 69000 доларів США в строк до 30.05.2021 року, у випадку неповернення грошових коштів зобов`язався оформити та передати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Так, ч. 1 ст. 577 ЦК України визначено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

Загалом чинним законодавством чітко визначено, які правочини підлягають нотаріальному посвідченню, та в даному випадку позивачем та третьою особою нотаріально не посвідчено умови договору в частині передачі у власність спірної квартири.

Таким чином, судом встановлено, що забезпечення виконання зобов`язання за розпискою шляхом переоформлення права власності на квартиру на позивача в майбутньому у випадку несплати позичених коштів, не створює правових наслідків для сторін, оскільки є нікчемним в силу вимог ст. 220 ЦК України.

При цьому, ч.1,2 ст. 219 ЦПК України визначено, що у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі.

Всупереч зазначеному, суду не надано доказів визнання недійсним правочину в частині зобов`язання ОСОБА_5 переоформити на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, розписка, яка надана позивачем, як письмовий доказ недійсності договору купівлі-продажу, не може бути визнана належним та допустимим доказом по справі, який би доводив недійсність оскаржуваного правочину або потенційне право позивача на квартиру.

Враховуючи викладене, суд вважає, що ОСОБА_5 як власник оскаржуваної квартири правомірно передав її у власність ОСОБА_2 шляхом укладення з останнім договору купівлі-продажу.

Крім того, посилання позивача, що йому стало відомо тільки у 2021 року, що ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , не заслуговують увагу суду, оскільки ОСОБА_6 було долучено до матеріалів справи попередній договір від 27 січня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_6 та ОСОБА_1 зобов`язалися в майбутньому у будь-який час до 18-00 год. 27.01.2018 року укласти договір купівлі-продажу спірної квартири.

Також, 27 січня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір найму квартири, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 прийняв від ОСОБА_6 в строкове платне користування квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 61).

Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 починаючи з 27 січня 2016 року знав, що ОСОБА_8 була продана спірна квартира та на вказану дату, власником цієї квартири є ОСОБА_6 .

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно положень ч. 2 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України, засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові докази, електронні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не містить ознак фіктивності, передбачених ст. 234 ЦК України, докази, які були надані позивачем на підтвердження його доводів спростовуються матеріалами справи у зв`язку з чим, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яким чином, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 16 жовтня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 порушує його права та законні інтереси.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд відмовляє у його задоволенні оскільки позовні вимоги визнано необґрунтованим та відмовлено у їх задоволенні, у зв`язку з чим, позовна давність до вказаних правовідносин не застосовується.

Розподіл судових витрат здійснено на підставі ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.264, 265, 268 ЦПК України , суд,-

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кривошеїна Ірина Миколаївна, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі продажу - відмовити.

Судовий збір залишити за позивачем.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за вебадресою: http://dg.hr.court.gov.ua/sud2011/ на Офіційному веб-порталі судової влади України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ).

Відповідач: ОСОБА_5 (адреса: АДРЕСА_4 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 ).

Третя особа: ОСОБА_9 (адреса: АДРЕСА_6 ).

Третя особа: ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_7 ).

Повний текст судового рішення складено 22 лютого 2024 року.

Суддя Л.М. Рибальченко