ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/9545/21 Номер провадження 22-ц/814/776/24Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Одринської Т.В.,

суддів Панченка О.О., Пікуля В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Полтава цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" адвоката Істамової Ірини Володимирівни на рішення Київського районного суду м.Полтави від 06 вересня 2023 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до місцевого суду із вказаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №HAXRRX06450081 від 15.05.2007 року у розмірі 99983 грн. 68 коп. станом на 21.09.2021 року та стягнути понесені судові витрати.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору №HAXRRX06450081 від 15.05.2007 року ОСОБА_1 15.05.2007 року отримала кредит у розмірі 2454 грн. Зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. У порушення вимог чинного законодавства України та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала. Станом на 21.09.2021 року має заборгованість 99983 грн. 68 коп., яка складається з наступного: 2275 грн. 69 коп. заборгованість за кредитом; 45132 грн. 04 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1702 грн. 61 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом; 50873 грн. 34 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 06 вересня 2023 року ц задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" відмовлено у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Істамова І.В., посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов частково та стягнути з ОСОБА_1 заборгованість на користь банку у розмірі 49 110,34 грн, з яких: 2 275,69 грн заборгованість за кредитом, 45 132,04 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом та 1 702,61 грн - заборгованість по комісії.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд самостійно застосував до вимог позивача строки позовної давності без заяви відповідача.

Вказувала, що суд першої інстанції належним чином не дослідив наданий позивачем доказ заяву позичальника, умовами якої визначено та погоджено умови кредитування.

Крім того позивачем надано доказ підтвердження факту виконання умов кредитного договору здійснення погашення заборгованості розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що відповідачка користувалася кредитними коштами, частково сплатила заборгованість.

Зазначала, що доказів належного виконання відповідачкою своїх зобов`язань за договором матеріали справи не містять.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 15 травня 2007 року відповідач ОСОБА_1 звернулась в ПАТ КБ «ПриватБанк», банком було оформлено Заяву позичальника №HAXRRX06450081 від 15.05.2007 року.

Згідно цієї Заяви позичальника ОСОБА_1 15.05.2007 року отримала кредит у розмірі 2454 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.15).

До даної Заяви позичальника №HAXRRX06450081 від 15.05.2007 року позивачем надано суду Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (а.с.16-23), з яким відповідач не знайомилась та які відповідачем ОСОБА_1 не підписані.

Також суду позивачем надано Розрахунок заборгованості за договором №HAXRRX06450081 від 15.05.2007 року, укладеного між банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 21.09.2021 року (а.с.8-13).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки відповідач розрахунків не здійснювала, тіло кредиту, проценти, пеню, комісію не погашала, починаючи з 15.05.2007 року і до 21.09.2021 року, а банком пропущено строк позовної давності на звернення до суду.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Частина 3 статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст.550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

На обґрунтування своїх позовних вимог, позивач надав заяву позичальника №HAXRRX06450081. Вказана заява містить суперечливі відомості. Відповідно, у верхній частині заяви зазначені умови надання позичальнику строкового кредиту у сумі 2454,00 грн та не містить підпису позичальника, нижня частина вказаної заяви містить інші умови кредитування, а саме надання позичальнику кредитного ліміту у сумі 500,00 грн за процентною ставкою 1,9 % на місяць.

Таким чином вказаний доказ містить суперечливі відомості кредитування позичальника, а тому колегія суддів не може взяти його до уваги, як належний та допустимий доказ.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, на підтвердження доводів позову, позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитом, однак поданий розрахунок не є достатнім доказом у розумінні приписів ст. 80 ЦПК України, оскільки у розрахунку зазначено лише суми заборгованостей.

При цьому, банк стверджував, що позичальник ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами та частково виконувала свої зобов`язання щодо їх повернення.

В той же час, позивачем не надано виписки по наданому позичальнику рахунку, з якого суд і мав би встановити наявність або відсутність заборгованості за укладеним договором. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є безспірним доказом розміру боргу.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 Цивільного процесуального кодексу України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують отримання відповідачем кредиту у розмірі 2454,00 грн та погодження нею умов обумовлених кредитним договором.

За таких обставин, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Щодо застосування судом першої інстанції строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження №61-21807св19. Така судова практика є незмінною.

Ураховуючи те, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із недоведеністю обставин, на які посилається позивач, підстави для застосування строків позовної давності відсутні.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 383, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" адвоката Істамової Ірини Володимирівни - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 06 вересня 2023 року - скасувати. Ухвалити нове.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 березня 2024 року.

Головуючий Т.В. Одринська

Судді О.О. Панченко

В.П. Пікуль