Провадження № 22-ц/812/462/23 Суддя першої інстанції Муругов В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 березня 2024 року м. Миколаїв Справа № 468/1057/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 15 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Муругова В.В., в залі судового засідання в м. Баштанка, повний текст якого складено 15 січня 2024 року, за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про визнання окремих умов договору недійсними,

В С Т А Н О В И В:

23 травня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (далі ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», Товариство) про визнання окремих умов кредитного договору недійсними.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 18 лютого 2023 року між нею та ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» в електронній формі було укладено договір про відкриття кредитної лінії, за умовами якого позивачу був встановлений кредитний ліміт в сумі 21 700 грн строком на 300 календарних днів.

Зі змісту вищезазначеного договору вбачається, що:

пунктом 4.6 встановлена стандартна процентна ставка в розмірі 1,50% за кожен день користування кредитом;

пунктом 4.7 встановлена комісія за видачу кредиту в розмірі 15% та одночасно вказано, що така комісія становить 0%;

пунктом 8.2 встановлена відповідальність позичальника за несвоєчасне повернення кредиту у вигляді нарахування на суму кредиту індексу інфляції та 2 проценти від неповерненої суми за кожен день відповідно до статті 625 ЦК України;

пунктом 8.3 встановлена відповідальність позичальника за несвоєчасну сплату процентів за кредитом у вигляді нарахування штрафу в розмірі 10% від суми кредиту, сукупна сума якого не має перевищувати половини кредиту;

пунктом 10.2 встановлена знижена процентна ставка в розмірі 1,20% за кожен день користування кредитом, яка встановлюється виключно як знижка на користування кредитом та є заохоченням позичальника до сумлінного виконання умов договору.

Вона вважає, що визначені вказаними пунктами договору розмір процентів та неустойки перевищує розумну межу відповідальності та суперечить вимогам пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки сума такої компенсації становить більше 50% від суми кредиту та орієнтовна загальна вартість кредиту в чотири рази перевищує суму кредиту.

Пункти 4.6, 8.2, 8.3, 10.2 кредитного договору є несправедливими відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 6 статті 3, частини 3 статті 509, частин 1, 2 статті 627 ЦК України.

У пункті 4.7 кредитного договору одночасно з визначенням розміру комісії в 15% вказано, що така комісія становить 0%, при цьому внаслідок встановлення такої комісії позивач фактично отримала в якості кредитних коштів не 21 700 грн, а 18 445 грн, натомість всі передбачені даним договором нарахування процентів, неустойки здійснюється на суму 21 700 грн.

Посилаючись на викладене та на положення частини 1 статті 203 та статті 215 ЦК України, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсними пункти 4.6, 4.7, 8.2, 8.3, 10.2 договору про відкриття кредитної лінії № 1157-9847 від 18 лютого 2023 року, який укладений між ню та ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», щодо встановлення сторонами договору процентної ставки у розмірі 1,5 % за кожен день користування Кредитом (стандартна ставка), 1,2% (знижена ставка), а також право кредитодавця нараховувати штраф у розмірі 10% від суми кредиту, а сукупна сума неустойки (штраф, пеня), не може перевищувати половини кредиту, а також обов`язок сплачувати 2% від неповернутої суми кредиту за кожен день прострочення сплати в силу положень статті 625 ЦК України, а також встановлення комісії за видачу кредиту у розмірі 15%.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 15 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем безпідставно об`єднані в одну групу нарахування процентів за користування кредитом, комісію, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування та неустойку з посиланням на те, що ці нарахування є компенсацією в розумінні пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проценти за кредитним договором не мають компенсаційного характеру та є платою за користування чужими грошима, їх розмір визначається сторонами договору, тому положення пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до умов договору про встановлення розміру процентів не може застосовуватись.

Тому відсутні підстави для визнання недійсними з цих підстав положень пункту 4.6, 10.2 договору щодо визначення розміру процентів.

Також визначені пунктами 8.2 та 8.3 договору нарахування є різними за своєю суттю, оскільки визначений пунктом 8.3 договору штраф є неустойкою, тобто видом забезпечення належного виконання умов договору (стаття 546 ЦК України) та мають штрафний характер, а передбачені пунктом 8.2 договору нарахування за статтею 625 ЦК України мають компенсаційний, а не штрафний характер (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц).

При цьому, суд зазначив, що і нарахування неустойки у вигляді штрафу за пунктом 8.3, і нарахування втрат від інфляції та процентів за частиною 2 статті 625 ЦК України, пов`язане з неналежним виконанням позичальником свого зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів та комісії і при належному виконанні своїх зобов`язань позичальником такі нарахування не здійснюватимуться, при цьому їх розмір також залежить і від періоду невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

При цьому пунктом 8.3 договору прямо визначене обмеження максимального розміру неустойки у відповідності до положень пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідні пункти 4,6, 8.2, 8.3, 10.2 договору щодо визначення розміру процентів, визначення розміру компенсації за неналежне виконання грошового зобов`язання та розміру неустойки не суперечать вимогам закону не є несправедливими в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», вони не спрямовані на спричинення істотного дисбалансу сторін та на заподіяння споживачу істотної шкоди при належному виконанні позичальником своїх обов`язків, тому позивачем не спростована презумпція їх правомірності як складової частини правочину.

Комісія за видачу кредиту прямо та однозначно визначена в договорі (пункт 4.7) її розмір чітко визначений в розмірі 15% від суми виданого кредиту і посилання позивача про те, що така комісія відповідно до цього ж пункту становить 0% суд вважає безпідставними, оскільки, як вказано вище, по-перше, розмір такої одноразової комісії чітко визначений числом 15%, по-друге, далі положення вказаного пункту тлумачать - як розуміти розмір комісії, коли в цьому пункті буде вказана цифра 0%.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції надано неправильну оцінку доводам позивача про те, що пункти оспорюваного договору, є несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.

Крім того у пункті 4.10 прямо зазначено, що орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: 103 075 грн та включає в себе: суму кредиту, комісію за видачу кредиту (якщо пункт 4.7 договору передбачає сплату комісії за видачу кредиту) та проценти за користування кредитом, що прямо протирічить закону та майже у 4 рази перевищує тіло кредиту.

Отже вказані обставини свідчать про порушення принципів розумності та добросовісності, а також є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, проте суд першої інстанції цієї обставини не врахував.

Висновки суду про відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних пунктів кредитного договору у зв`язку з тим, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов є необґрунтованими, оскільки принцип свободи договору, право споживача відмовитись від укладення договору про надання споживчого кредиту або відкликати згоду на укладення такого договору не звільняють кредитодавця від обов`язку укладати правочин відповідно до вимог законодавства.

Суд першої інстанції вказав на те, що з розрахунку заборгованості вбачається, що позивачу нараховувались виключно проценти, які за своєю правовою природою є платою за користування кредитними коштами і не являються компенсацією.

Проте скаржник вважає, що дана апеляційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозахисної практики, оскільки позивач вважає, що пункти оспорюваного договору, у даному випадку в силу положень статті 625 ЦК України, у сукупності є несправедливими у розумінні статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.

Від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В своєму відзиві відповідач зазначає, що не погоджується з апеляційною скаргою та вважає її такою, що не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що при підписанні кредитного договору позивач погодилася з усіма умовами даного правочину і взяв на себе зобов`язання щодо його виконання.

Тобто на момент укладення договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 18 лютого 2023 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_2 був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 1157-9847 (далі Договір), за умовами якого кредитор надав позичальнику кредитний ліміт в розмірі 21 700 грн (пункт 4.1) на строк 300 календарних днів (пункт 4.9 Договору).

За приписами пункту 4.6 Договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на суму виданого кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту до дати фактичного повернення всієї суми кредиту за наступною ставкою:

Стандартна процентна ставка становить 1.50% за кожен день користування кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом всього строку дії цього договору, за виключенням строку використання позичальником права користування кредитом за зниженою ставкою).

Пункт 4.7 Договору визначено, що комісія за видачу кредиту становить 15% від суми виданого кредиту (якщо в цьому договорі значення розміру комісії за видачу кредиту вказано 0%, вказане означає, що комісія за видачу кредиту є відсутньою).

Відповідно до пункту 8.2 Договору у разі несвоєчасного повернення отриманого кредиту позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також два проценти від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення сплати в силу положень статті 625 ЦК України.

Пунктом 8.3 Договору передбачено, що у разі нездійснення сплати процентів за користування кредитом та/або комісії за видачу кредиту у визначені цим договором терміни, позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 10% від суми кредиту. Сукупна сума неустойки, нарахованої за порушення зобов`язань позичальником на підставі цього пункту договору, не може перевищувати половини кредиту (50% суми кредиту), одержаного позичальником за цим договором.

Пунктом 10.2 Договору знижена процентна ставка становить 1.20% за кожен день користування кредитом, яка надається кредитодавцем виключно як знижка на користування кредитом та є заохоченням позичальника до сумлінного виконання умов договору. Позичальник здійснює сплату процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою з першого дня користування кредитом протягом усього періоду дії договору за умови якщо позичальник своєчасно і у повному обсязі сплачує проценти за користування кредитом та комісію за видачу кредиту. У разі несплати позичальником нарахованих згідно умов договору процентів за користування кредитом або комісії за видачу кредиту не пізніше останнього дня подальше нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за стандартною процентною ставкою до дати повного погашення позичальником заборгованості зі сплати процентів та комісії за видачу кредиту (включаючи дату погашення заборгованості). З дати наступного за днем повного погашення позичальником заборгованості зі сплати процентів та комісії за видачу кредиту нарахування процентів за користування кредитом, здійснюється за зниженою процентною ставкою.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку в межах оскарження рішення суду першої інстанції та доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до пункту 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною 1 статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено, що між Товариством як кредитодавцем та ОСОБА_2 як позичальником 18 лютого 2023 року було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1157-9847 за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, що не заперечується сторонами.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 2, 3 статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З аналізу цих норм можна дійти висновку, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина 3 статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Відповідно до абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин 1-2, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (частини 1, 2 пункт 5 частини 3 цієї статті).

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341 цс 15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Щодо дійсності умов кредитного договору про нарахування процентів за користування кредитом та про визначення комісії за видачу кредиту (пункти 4.6., 4.7. Договору).

Відповідно до частини 1-3 статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Умовами договору сторони визнали тип процентної ставки за користування кредитом фіксована, яка не змінюється протягом всього строку кредитування. Також сторонами передбачена й знижена процентна ставка за певних умов (пункт 4.3. Договору).

Процентна ставка за кредит це головний показник витрат позичальника на отримання позики від фінансової установи. Вона розраховується в процентному відношенні до суми кредиту за певний період, на який оформлюється кредитування. Процентна ставка за надання кредиту основний прибуток, який отримує кредитор за надання коштів у позику. Вартість кредиту складається з прямих та непрямих витрат. Прямі витрати це оплата послуг фінансових установ-кредиторів, непрямі витрати на послуги третіх осіб.

До прямих витрат позичальника відносяться проценти, які фінансова установа нараховує за процентною ставкою за кредитом та комісії.

Інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту була викладена у паспорті споживчого кредиту Товариства, з яким була ознайомлена позивач перед укладенням Договору.

Сторони у Договорі визначили стандартну процентну ставку 1,50% за кожен день користування кредитом.

Отже, законодавством передбачено право кредитора нарахування процентів за користування кредитом, розмір таких процентів залежить від багатьох чинників, зокрема, кредитного ризику, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Обов`язок кредитора надати позичальнику повну інформацію щодо реальної процентної ставки за користування кредитними коштами, а право позичальника, ознайомившись з такою інформацією приймати її, укладаючи договір, або відмовитися від отримання кредитних коштів за таких умов.

Відповідно до Правил розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які затверджені постановою Правління Національного банку України від 11 лютого 2021 року № 16 встановлена методика розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит для небанківських фінансових установ України, які відповідно до законів України мають право надавати споживчі кредити. (далі Правила).

За пунктом 4 Правил кредитодавець розраховує загальну вартість кредиту для споживача (далі - загальна вартість кредиту) у грошовому виразі згідно з методикою розрахунку загальної вартості кредиту для споживача, наведеною в додатку 1 до цих Правил. Кредитодавець розраховує реальну річну процентну ставку за договором про споживчий кредит у процентах згідно з методикою розрахунку реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, наведеною в додатку 3 до цих Правил (пункт 5 Правил).

Плата за видачу кредиту передбачена у формі процентів за користування кредитом та комісії за видачу. Тип комісії одноразова комісія (пункт 4.3. Договору).

Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Крім того, відповідно до Методики загальної вартості кредиту для споживача, що є додатком до Правил, входять наступні складові: ЗРК - загальний розмір кредиту, тобто сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит та ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту (уключаючи комісії за обслуговування кредитної заборгованості, юридичне оформлення та інші платежі), кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб [комісії за розрахунково-касове обслуговування банку, у якому відкритий рахунок кредитодавця (під час зарахування коштів у рахунок погашення споживчого кредиту), страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів та інших осіб, а також інші обов`язкові платежі], які сплачуються споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (крім платежів, що згідно із законодавством України не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом).

Пунктом 4.7 Договору визначено, що комісія за видачу кредиту становить 15% від суми виданого кредиту, а не є відсутньою, як стверджує позивач.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виходячи з умов кредитного договору стандартна процентна ставка є незмінною та одноразова комісія за видачу кредиту визначена у процентному відношенні від суми кредиту, саме з такими умовами погодився позивач. Таким чином, умови кредитного договору, викладені у пунктах 4.6. та 4.7 Договору відповідають нормативно-правовим актам, визначеним у сфері діяльності відповідача, а відтак суд першої інстанції правильно не задовольнив вимоги щодо визнання їх несправедливими, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання цих пунктів недійсними.

Щодо дійсності умови кредитного договору про наслідки невиконання або неналежне виконання обов`язків за договором (пункти 8.2., 8.3. Договору)

За порушення грошового зобов`язання передбачена відповідальність, яка визначена охоронною нормою статті 625 ЦК України, яка дозволяє кредитору отримати компенсацію за невиконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання, зобов`язаний повернути кредитору борг, додатково виплативши суму за індексом інфляції за весь час прострочення і 3 % річних.

В межах цієї норми закону відповідач передбачив у пункті 8.2. Договору відповідальність позичальника у разі несвоєчасного повернення отриманого кредиту.

Крім того, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно кваліфікуючими ознаками штрафу є:

а) можливість встановлення за майже будь-яке порушення зобов`язання: невиконання або неналежне виконання (порушення умов про кількість, якість товарів, робіт (послуг), виконання зобов`язання неналежним способом тощо);

б) обчислення у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пунктом 8.3 Договору передбачено, що у разі нездійснення сплати процентів за користування кредитом та/або комісії за видачу кредиту у визначені цим договором терміни, позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 10% від суми кредиту. Сукупна сума неустойки, нарахованої за порушення зобов`язань позичальником на підставі цього пункту договору, не може перевищувати половини кредиту (50% суми кредиту), одержаного позичальником за цим договором.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що визначені пункти 8.2. та 8.3. Договору передбачають відповідальність за різні порушення зобов`язання за кредитним договором та є різними за своєю суттю, а саме штраф є неустойкою, тобто видом забезпечення належного виконання умов договору (стаття 546 ЦК України) та має штрафний характер, а передбачені пунктом 8.2. Договору нарахування за статтею 625 ЦК України мають компенсаційний, а не штрафний характер, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

При цьому пунктом 8.3. Договору прямо визначене обмеження максимального розміру неустойки у відповідності до положень пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже правові підстави для визначення цих умов кредитного договору недійсними відсутні.

Щодо дійсності умови кредитного договору про знижену процентну ставку (пункт 10.2. Договору).

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого кредитодавець може застосовувати програму лояльності для споживачі фінансових послуг.

Така програма це система лояльності, що включає в себе комплекс маркетингових, організаційних та інших процедур, спрямованих на підтримання довгострокового інтересу споживача до фінансових послуг, що надаються онлайн і дає споживачу можливість отримати знижку на процентну ставку при укладенні кредитного договору.

Програма лояльності для споживачів фінансових послуг, що діяла у Товаристві на час укладення кредитного договору, затверджена наказом директора Товариства від 31 грудня 2021 року № 306-П.

Саме в рамках цієї програми сторонами була узгоджена знижена процентна ставка, що становила 1.20% за кожен день користування кредитом, яка надається кредитодавцем виключно як знижка на користування кредитом та є заохоченням позичальника до сумлінного виконання умов договору.

Умови Договору, передбачені пунктом 10.2 Договору, не суперечать вимогам статті 1056-1 ЦК України щодо визначення процентів за кредитним договором, не порушують прав та інтересів позичальника щодо обсягу відповідальності за укладеним кредитним договором, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такі умови не суперечать вимогам закону не є несправедливими в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», вони не спрямовані на спричинення істотного дисбалансу сторін.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них.

Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17).

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , оскільки спірні умови кредитного договору не суперечать вимогам законодавства України, не скасовують та не обмежують відповідальність кредитора за порушення взятих на себе зобов`язань. Судом враховано, що Товариство виконало свої зобов`язання за кредитним договором та надало позичальнику кредитні кошти.

Зміст договору про відкриття кредитної лінії від 18 лютого 2023 року № 966-001/08Р свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов договору, у тому числі й щодо встановлення процентів та комісії, відповідальності сторін, до моменту реальної передачі грошових коштів, які були надані ОСОБА_2 .

Отримання кредитних коштів позивачем від Товариства, звернення до суду з позовом про встановлення недійсності окремих умов кредитного договору після спливу строку кредитування свідчить про те, що позичальником схвалені умови договору про надання споживчого кредиту та підтримувались правовідносини, які виникли між Товариством і нею на підставі оспорюваного кредитного договору, а подання позову спрямоване на ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором. Відсутні підстави для висновку про порушення прав ОСОБА_2 як споживача внаслідок укладення кредитного договору.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не довела порушення Товариством установленого законом обов`язку письмово повідомити їй до укладення кредитного договору інформацію про умови кредитування та особливості кредитування, а також несправедливість умов договору від 18 лютого 2023 року в частині встановлення сторонами договору процентної стандартної та зниженої ставки, нараховування штрафу, визначення обов`язку сплачувати проценти в силу положень статті 625 ЦК України, встановлення комісії за видачу кредиту, оскільки такі умови договору не суперечили чинному на час виникнення спірних правовідносин законодавству, не породжували дисбалансу у договірних правовідносинах сторін на шкоду позивача, як споживача послуг. При цьому позивач з цими умовами повністю погодилася, підписавши кредитний договір без застережень, отримала кредитні кошти.

Отже, підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для недійсності окремих умов кредитного договору позивач не довела.

Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи й правильно застосувавши норми права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, а отже апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 15 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 28 березня 2024 року.