УХВАЛА

20 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 522/8297/22

провадження № 61-14333ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Шкодою Вірою Миколаївною, на постанову Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про усунення перешкоду у користуванні житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

22 жовтня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2024 року касаційну скаргу залишено без руху, заявнику надано строк для усунення її недоліків. Зокрема, вказано, що заявник не зазначає виключні підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

06 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав заяву про усунення недоліків касаційної скарги. До заяви додано квитанцію про сплату судового збору та уточнену касаційну скаргу разом з додатками.

ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі зазначив підставами касаційного оскарження пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Посилається, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, від 16 червня 2021 року у справі № 289/2299/18, від 19 травня 2021 року у справі № 759/19579/17, від 07 липня 2021 року у справі № 554/3289/20, від 24 жовтня 2018 року у справі

№ 490/12384/16-ц, від 22 вересня 2021 року у справі № 759/14973/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі

№ 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 вказано, що «у справі, що переглядається: ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про визнання недійсними, скасування та вилучення записів про реєстрацію; відповідно до іпотечного договору № 2615/0908/71-085-Z-85 від 30 вересня 2008 року на забезпечення виконання основного зобов`язання ОСОБА_1 передав ПАТ «Сведбанк» трикімнатну кв. АДРЕСА_4; суд апеляційної інстанції встановив, що 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс» уклали договір про відступлення прав за іпотечним договором. 28 листопада 2012 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» уклали договір про передачу прав за іпотечним договором; договір про відступлення прав за іпотечними договорами між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та договір про передачу прав за іпотечним договором між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», сторонами не оспорені, недійсними не визнані, підстави для кваліфікації їх нікчемними відсутні, тому відсутні порушені права та інтереси позивача ОСОБА_1, що є самостійною підставою для відмови в позові».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 про визнання недійсним договору дарування грошових коштів зроблено такий висновок: «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».

У постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 вказано, що:

«приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

У справі, що переглядається: ОСОБА_1 просить визнати протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо недоплати гарантованого суми відшкодування в розмірі вкладу за договорами; суди не врахували, що ця позовна вимога є неналежним способом захисту, оскільки належним способом для захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах є позовна вимога про стягнення суми відшкодування в розмірі вкладу.

При зверненні із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що відшкодування лише 200 000,00 гривень за договорами банківського вкладу, де розмір вкладу більший зазначеної суми, не припиняє порушення прав вкладників на одержання всієї суми вкладу й не звільняє Фонд від обов`язку здійснити виплату в повному розмірі; суди врахували, що чинне законодавство не передбачає обов`язку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відшкодувати вкладнику суму вкладу та процентів за користування коштами в повному обсязі».

У постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 554/3289/20 вказано, що «на час вибуття із спірного житла позивач ОСОБА_1 була малолітньою особою та особою з інвалідністю, яка самостійно не могла визначати своє місце проживання, а тому, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився і апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що за позивачем збереглося право на користування житлом за місцем проживання її батька, незважаючи на факт зміни постійного місця проживання та сам факт не проживання в спірному житловому приміщенні. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Крім того, право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини».

У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 289/2299/18 та від 19 травня 2021 року у справі № 759/19579/17, від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 вересня 2021 року у справі № 759/14973/17 предметом спору були вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В цій справі позивачка звернулася до суду з позовною заявою до ГУ НП в Одеській області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Посилалася на те, що вона працювала на посаді бухгалтера фінансової частини спеціального батальйону судової міліції «Грифон» при ГУМВС України в Одеській області, їй була надана кімната в гуртожитку, який знаходився на балансі ГУ МВС в Одеській області, в якій з 2007 року вона постійно проживала зі своїм сином у кімнаті № 163. 28 жовтня 2015 року позивачка була звільнена по ст. 40 п. 1 КЗпП України. Після звільнення ОСОБА_2 уклала з наймодавцем договір найму житлового приміщення від 01 січня 2017 року. 04 жовтня 2018 року відповідач видав їй ордер № 092 на право заняття із сім`єю з 2-х осіб жилої площі в гуртожитку. 30 квітня 2020 року вона уклала контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки та перебуває на військової службі у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокується за межами міста Одеси. Скориставшись відсутністю ОСОБА_2 в Одесі, співробітники ГУ НП самовільно, без рішення суду, зламали замки від вхідних дверей кімнати № НОМЕР_2 , винесли речі позивачки з кімнати, у зв`язку з чим вона звернулась до відділу поліції № 1 ГУ НП в Одеській області щодо безпідставного виселення з кімнати № 163 гуртожитку.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 набула право користування спірним житлом згідно із законом, відповідачем не надано доказів наявності у ОСОБА_2 іншого житла, що він звертався до позивачки з вимогою про виселення в добровільному порядку та не надано рішення суду про її виселення з даної кімнати у разі відсутності добровільної згоди. Апеляційний суд вказав, що згідно із частиною 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Отже, висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається.

Формальне посилання на висновки Верховного Суду, які зроблені за неподібних правовідносин, не може бути підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права (частина перша статті 400 ЦПК України).

Посилання на недослідження судами доказів не є самостійною підставою для відкриття касаційного провадження (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Тому недоліки касаційної скарги щодо необхідності зазначення підстав касаційного оскарження судового рішення, визначені в ухвалі Верховного Суду від 11 листопада 2024 року, заявник не усунув.

Відповідне невиконання вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги унеможливлює вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.

Станом на 20 грудня 2024 року згідно з даними Єдиної автоматизованої системи Верховного Суду інших заяв про усунення недоліків касаційної скарги не надходило.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, №21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

За змістом статті 185 ЦПК України, якщо скаржник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається скаржнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 183, 185, 260, 393 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року у справі № 522/8297/22 вважати неподаною та повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснощоков