ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 січня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/620/23

Головуючий у першій інстанції - Соловей В. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/233/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарями - Піцан В.М., Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2023 року (місце ухвалення - смт Козелець) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним шлюб, укладений 11.06.2018 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , внаслідок його фіктивності, з моменту укладення шлюбу.

Ухвалою Козелецького районного суду від 08.06.2023 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 (а.с. 88).

Ухвалою Козелецького районного суду від 26.10.2023 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про визнання шлюбу недійсним, закрито.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 пов`язані з доведенням наявності підстав для встановлення певного соціально-правового статусу, та за своїм предметом і правовими наслідками такі позовні вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами позивача ОСОБА_1 із державою щодо соціальних виплат, і тому спірні правовідносини виникли у сфері публічно-правових відносин, отже не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Козелецького районного суду від 26.10.2023, а справу направити для подальшого розгляду до суду першої інстанції, за можливістю до Бахмацького районного суду.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначає, що суть її позовних вимог полягала в тому, що 11.06.2018 її рідний брат - ОСОБА_4 уклав шлюб із ОСОБА_6 , але вказаний шлюб був з самого початку фіктивний, оскільки за словами ОСОБА_4 , він його уклав на прохання відповідачки з метою допомогти їй уникнути позбавлення материнських прав відносно її малолітньої дитини.

Зазначає, що в ході судового розгляду даної справи стало відомо, що в той період часу, коли брат укладав шлюб з відповідачкою, Козелецьким районним судом розглядалась цивільна справа за позовом рідного брата та батьків відповідачки, про позбавлення її материнських прав стосовно неповнолітньої доньки - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і саме факт укладення відповідачкою шлюбу з її братом став тією обставиною, завдяки якій у задоволенні позову її рідних відносно неї було відмовлено.

Заявниця звертає увагу, що в той проміжок часу коли брат формально перебував у зареєстрованому шлюбі і деякий час знаходився на військових навчаннях у смт. Десна, проживав у квартирі, яку винаймала остання, в якості квартиранта, а також не вів з нею спільного сімейного господарства, не мав спільного бюджету.

Як вказує заявниця, через деякий час після укладення шлюбу, ОСОБА_4 був направлений до місця проходження військової служби в зону АТО і відповідачка стала відкрито жити спільним сімейним життям у незареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, брат проти такого її рішення не заперечував, що свідчить про відсутність не тільки спільного сумісного проживання, спільного побуту та спільного ведення сімейного господарства, але і про відсутність взаємних подружніх обов`язків відповідачки і брата між собою. Крім того, зазначає, що і сам брат, після повернення із зони АТО, також став проживати у незареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, а саме ОСОБА_8 з якою знаходився у таких стосунках до загибелі ІНФОРМАЦІЯ_2 на війні, розв`язаної проти України російською федерацією.

За доводами скарги, в судовому засіданні 26.10.2023 суд першої інстанції замість оголошення дебатів поставив на обговорення питання, щодо можливості розгляду справи в рамках цивільного судочинства та закриття провадження у справі попри те, що жодного клопотання з цього приводу від учасників справи до суду не надходило. Як вказує заявниця, у зв`язку з тим, що суд виніс рішення про закриття провадження у справі, вона вимушена була звернутись до Чернігівського окружного адміністративного суду.

У відзиві ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а ухвалу Козелецького районного суду від 26.10.2023 - без змін. В обґрунтування посилається, що зі змісту позовної заяви вбачається, що визнання недійсним шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 позивачці необхідно для отримання одноразової грошової допомоги як члена родини загиблого військового, що підтверджується матеріалами справи, а саме зміст позовної заяви, клопотання про залучення до участі у справі ОСОБА_3 (сестру померлого) та заявою про забезпечення позову. Тому вважає, що спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для підтвердження за позивачкою певного соціально-правового статусу щодо призначення та виплати грошової допомоги сім`ї військовослужбовця, не пов`язаного з будь-якими її цивільними правами та обов`язками, їх виникненням існуванням та припиненням. Цей спір виник між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України як спеціально уповноваженим суб`єктом на призначення одноразової грошової допомоги відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. В обґрунтування зазначених доводів заявник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 23.05.2022 у справі № 539/4118/19, від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц, від 26.04.2023 у справі № 695/2011/22. Заявник не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема ст. 186 ЦПК України, оскільки статтею 255 ЦПК України передбачені підстави закриття провадження у справі і згідно п. 1 цієї статті суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Також вважає необґрунтованим клопотання про направлення справи до Бахмацького районного суду, оскільки справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушенням правил територіальної підсудності, якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи. Стверджує, що Чернігівським районним судом правильно визначено підсудність справи і ухвалою від 13.02.2023 передав справу на розгляд до Козелецького районного суду, оскільки зареєстроване місце проживання відповідача належало до Козелецького району.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 11.06.2018 між ОСОБА_4 і ОСОБА_9 був зареєстрований шлюб за актовим записом № 14 у Виконавчому комітеті Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області (а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер у с. Червоне Бучанського району Київської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 8).

ОСОБА_10 , позивач у справі, є рідною сестрою померлого ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження та свідоцтвом про одруження (а.с. 4, 5, 6).

ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9), і ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 10), є батьками ОСОБА_13 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

З довідки від 10.02.2023 приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Хоменко О.В., убачається, що ОСОБА_3 є спадкоємицею за законом на все майно після брата - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину прийняла шляхом сумісного проживання та реєстрації разом із померлим (спадкова справа № 149/2022 року) (а.с. 108).

Згідно повідомлення про смерть, виданого 16.03.2022 Військовою частиною НОМЕР_1 , про сповіщення ОСОБА_3 , її брат - старший солдат ОСОБА_4 , командир бойової машини командира відділення 6 механізованої роти 2 механізованого батальйону, 04.07.2018 прийнятий на військову службу за контрактом ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 загинув у результаті бойових дій під час захисту своєї Батьківщини (а.с. 82).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_14 просила визнати недійсним шлюб, укладений 11.06.2018 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , внаслідок його фіктивності, з моменту укладення цього шлюбу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмету позову (а.с. 78), ОСОБА_1 посилалась на те, що 11.06.2018 ОСОБА_4 , який є її братом, уклав шлюб із ОСОБА_15 , який, починаючи з січня 2020 року до березня 2022 року, був фіктивним, оскільки вони не тільки не вели між собою спільного сімейного господарства, а й знаходились у фактичних шлюбних відносинах із іншими особами. Після загибелі брата, його близькі, а також відповідач ОСОБА_16 отримали право на отримання його заробітної плати та соціальної виплати, пов`язаної з загибеллю при виконанні обов`язків військової служби. Також зазначала, що батьки померли, а тому право на отримання вказаних грошових виплат у зв`язку з загибеллю ОСОБА_4 перейшло до неї, як спадкоємця всіх прав та обов`язків.

Закриваючи провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 пов`язані з доведенням наявності підстав для встановлення певного соціально-правового статусу, отже за своїм предметом і правовими наслідками такі позовні вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами позивача ОСОБА_1 із державою щодо соціальних виплат, і тому спірні правовідносини виникли у сфері публічно-правових відносин і не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не може погодитись, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 2 статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується.

За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з вказаною нормою та частиною першою статті 19 ЦПК України щодо віднесення до юрисдикції загальних судів усіх справ, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім тих справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, для правильного вирішення спірного питання необхідно встановити до якого виду судочинства віднесено вирішення спору.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Вирішуючи питання про закриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Відповідно до положень статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України визначено поняття адміністративної справи - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного права та інтересу.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, що виникли між учасниками публічно-правових відносин і стосуються саме цих відносин. Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу особи.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд враховує, що після постановлення оскаржуваної ухвали про закриття провадження у справі, ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду з позовом про визнання шлюбу недійсним і ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.11.2023 у справі № 620/16667/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_17 про визнання шлюбу недійсним. згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, відмовлено у відкритті провадження з підстав належності розгляду справи Козелецьким районним судом в порядку цивільного судочинства. Зазначена ухвала набрала законної сили на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Із зазначеного судового рішення вбачається, що пред`явлений ОСОБА_1 до Чернігівського окружного адміністративного суду позов містив тотожні вимоги з тими, з якими вона звернулася до Чернігівського районного суду у лютому 2023 року, яка була передана за підсудністю до Козелецького районного суду.

Відмову у відкритті провадження в адміністративній справі Чернігівський окружний адміністративний суд мотивував тим, що спори стосовно захисту прав, про які просить позивачка, мають приватно-правовий характер, а стороною у справі виступає не суб`єкт владних повноважень, а фізична особа приватного права, яка не наділена владними повноваженнями і спірні правовідносини врегульовані нормами цивільного права, тому мають розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Оскільки адміністративний суд відмовив позивачці у відкритті провадження у справі за позовом, з тим самим предметом та з тих самих підстав, що і в цій справі, тому з огляду на припис ч. 5 ст. 170 КАС позивач не зможе реалізувати її право на доступ до правосуддя за правилами адміністративного судочинства.

Як вказує Європейський суд з прав людини у §1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що становлять єдине ціле (рішення ЄСПЛ від 21.02.75 у справі «Golder v. the United Kingdom», п.36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (рішення від 17.01.2012 у справі «Stanev v. Bulgaria», п.230).

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (рішення від 9.12.2010 у справі «Буланов та Купчик проти України», в якому ЄСПЛ встановив порушення §1 ст. 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27-28, 38-40); рішення від 1.12.2011 у справі «Андрієвська проти України», в якому ЄСПЛ визнав порушення §1 ст. 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13-14, 23, 25-26); рішення від 17.01.2013 у справі «Мосендз проти України», в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого ст. 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§116, 119, 122-125); рішення від 21.12.2017 у справі «Шестопалова проти України», в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч §1 ст.6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18-24).

Апеляційний суд вважає, що закриття провадження у справі з тих підстав, що спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а не цивільного, при наявності ухвали адміністративного суду, що набрала законної сили, якою відмовлено у відкритті провадження у справі за правилами адміністративного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27 березня 2019 року у справі №766/10137/17 зазначила, що прийняття оскаржуваної постанови про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що спір необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства, а також постановлення адміністративним судом ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, поставили під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права заявника на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

З огляду на існування юрисдикційного конфлікту та імперативний припис частини п`ятої статті 170 КАС України Велика Палата Верховного Суду вважала, що ця справа має бути розглянута за правилами цивільного судочинства виключно і лише тому, що заявниці має бути забезпечено доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному, адміністративному, судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

Аналогічний висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі №243/5078/17, від 12 грудня 2018 року у справі №490/9823/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №761/12676/17.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Залишення ухвали суду першої інстанції в силі потягне за собою порушення засад практичності та ефективності судового розгляду, адже направить позивача на подальший пошук доступу до суду, встановленого законом, а не на реальний захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Разом з тим не ґрунтуються на нормах права вимоги апеляційної скарги щодо передачі справи до Бахмацького районного суду Чернігівської області, який територіально розташований ближче до м. Суми ніж суди Чернігівської області, оскільки Чернігівським районним судом правильно визначено підсудність справи і ухвалою від 13.02.2023 передав справу на розгляд до Козелецького районного суду, враховуючи, що зареєстроване місце проживання відповідача належало до Козелецького району, відповідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу, а порушення судом норм процесуального права призвели до постановлення ухвали про закриття провадження у справі, яка перешкоджає доступу до суду та ефективного засобу юридичного захисту, отже відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України оскаржувана ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2023 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 11.01.2024.

Головуючий Судді: