КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 757/1037/19
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3765/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України та Кабінету Міністрів України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року (суддя Матійчук Г.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Луганської обласної державної адміністрації про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті вчинення терористичних актів,

встановив:

у січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом у якому, із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з Луганської обласної державної адміністрації (Луганської обласної військово-цивільної адміністрації), Держави в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України заподіяну йому майнову шкоду внаслідок руйнування будинку, площею 92, 1 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 868 933,20грн; будівлі майстерні з ремонту автомобілів, площею 33,1 кв.м, будівлі магазину (торгівельна площа) площею 35,4 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 869 402грн; торгівельного павільйону, площею 30,0 кв.м, який знаходиться в смт. Станиця Луганська, Станично-Луганського району Луганської області, у сумі 129 701грн; стягнути з Держави в особі Кабінету Міністрів України, Держаної казначейської служби України заподіяну йому моральну шкоду в сумі 200 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що є власником зазначеного будинку, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 1 лютого 1991 року, технічним паспортом від 15 грудня 2010 року, державним актом на право власності на земельну ділянку від 1 травня 2009 року; будівлі майстерні з ремонту автомобілів, магазину, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29 травня 2012 року, витягом про державну реєстрацію прав від 2 липня 2012 року; торгівельного павільйону, що підтверджується паспортом прив`язки тимчасової споруди від 20 березня 2012 року, розміщенням тимчасової споруди тимчасового павільйону від 2012 року.

Позивач посилався на те, що після початку проведення антитерористичної операції на території Луганської області, смт. Станиця Луганська, Станично-Луганського району, опинилось на лінії артилерійських обстрілів, внаслідок чого 19 листопада 2014 року було повністю зруйновано будинок, будівлю майстерні, будівлю магазину та торговий павільйон. Як внаслідок були зруйновані хатні речі та побутова техніка, особисті речі, меблі, гараж, площею 55кв.м, тимчасова споруда торгівельного павільйону, у якій було зруйновано металеві конструктивні елементи інженерної мережі, що підтверджується актом про пожежу від 19 січня 2016 року, актом обстеження пошкодженого житла від 23 лютого 2016 року, актом комісії по обстеженню технічного стану пошкодженої та/або зруйнованої будівлі житлового будинку (приміщень), господарських будівель та споруд території смт. Станиця Луганська від 5 жовтня 2016 року, фотографіями будинку після пошкодження та руйнування; актом пошкодження торгівельного павільйону від 19 серпня 2016 року, актом обстеження нанесених збитків домоволодінню за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок артилерійського обстрілу 19 листопада 2014 року в смт. Станиця-Луганська, актом комісії по обстеженню технічного стану пошкодженої та/або зруйнованої будівлі житлового будинку (приміщень), господарських будівель та споруд території смт. Станиця Луганська від 14 липня 2017 року.

Позивач стверджував, що в результаті вчинення терористичного акту під час антитерористичної операції в смт. Станиця-Луганська Луганської області, йому було спричинено матеріальну та моральну шкоду, що підтверджується матеріалами кримінального провадження № 0000270 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року позов задоволено частково, стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 1 124 315грн.

У поданій апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення суду скасувати та ухвалите нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду не ґрунтується на допустимих доказах, судом допущено неповне з`ясування обставин, що мають істотне значення для справи та не застосовано законодавство, яке поширюється на спірні правовідносини.

Державна казначейська служба України зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки позивач такими вимогами свій позов не обґрунтовував, а посилався на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України.

Також відповідач вважає, що посилання суду першої інстанції на те, що відповідачі не надали суду доказів того, що держава проводила чи провела у встановлені КПК України строки ефективне розслідування фактів заподіяної позивачу шкоди, є необґрунтованим, оскільки Державна казначейська служба України, згідно із своїми функціональними обов`язками, не є органом, що проводить досудове розслідування, а для з`ясування питання ефективності досудового розслідування суд першої інстанції мав би залучити Управління СБУ в Донецькій та Луганській областях, яким здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000270 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України. Крім того, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває, а тому надання оцінки ефективності такого досудового розслідування в рамках розгляду цивільної справи

є передчасним та необґрунтованим.

Крім цього відповідач не погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що Держава Україна не виконала відповідних позивних обов`язків перед позивачем, і таке невиконання має тривалий характер і не зникло на момент звернення позивача до суду, оскільки з 24 лютого 2022 року Держава Україна робить всі максимально можливі дії та заходи, щоб захистити громадян та їх майно від протиправних посягань з боку держави-агресора, і в подальшому, за умови отримання доступу до активів та майна російської федерації, заблокованих за кордоном, можливим буде реалізація в повній мірі права кожної особи на відшкодування шкоди , завданої її майну.

Також, відповідач, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року по справі № 265/6582/16-ц, зазначає, що при визначенні розміру компенсації за невиконання державою позитивного обов`язку стосовно права власності особи, внаслідок заподіяння шкоди об`єкту житлової нерухомості, відсутні правові підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості пошкодженого (знищеного майна).

Крім цього відповідач зазначає, що позивач у грудні 2020 року отримав компенсацію за зруйнований будинок в розмірі 300 000грн, передбачену Порядком надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій та розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 (із змінами та доповненнями).

Державна казначейська служба України також стверджує, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно - правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, оскільки будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків визначається виключно законом про Державний бюджет України на відповідний рік, який натомість не передбачає асигнувань для виплати грошової компенсації, встановленої статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім цього відповідач посилається на існування Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, яким передбачено вичерпний перелік рішень, за якими може бути здійснено безспірне списання коштів державного бюджету, а будь-яке інше списання коштів в силу ст. 119 Бюджетного кодексу України, буде вважатись нецільовим використанням коштів, за що передбачена кримінальна відповідальність за ст. 210 Кримінального кодексу України.

У поданій апеляційній скарзі Кабінет Міністрів України просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, а в іншій частині залишити рішення без змін, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Кабінет Міністрів України вважає, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положень ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» та норм двох конвенцій: Європейської конвенції про імунітет держав, прийнятий Радою Європи 16 травня 1972 року та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 2 грудня 2004 року, а також рішення ЄСПЛ від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» та рішення ЄСПЛ від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви».

Відповідач зазначає, що загальновідомим є факт того, що з 2014 року рф чинить збройну агресію проти України, а отже суди України мають право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Посилаючись на правові висновки, відображені у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 308/9708/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 635/6172/17, відповідач зазначає, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на рф, як на державу, що здійснює окупацію (частини 5 та 9 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Також відповідач посилається на те, що до спірних правовідносин має бути застосовано Порядок про використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації № 767, визначено механізм використання бюджетних коштів на виплату грошової компенсації власникам житлових будинків, зруйнованих внаслідок агресії рф, що перебувають на контрольованих Україною територіях.

Відповідач зазначає, що із позовної заяви вбачається, що акт обстеження пошкоджень нерухомого майна позивача від 14 липня 2017 року, що міститься в матеріалах справи, складений робочою комісією військово-цивільної адміністрації смт. Станиці Луганської, тобто підконтрольним виконавчим органом Держави Україна, що у свою чергу давало змогу позивачу на законних підставах реалізувати в подальшому своє право на отримання відповідної компенсації, передбаченої Порядком № 767.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 757/5115/21-ц, відповідач вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», оскільки передбачене ним право на відшкодування заподіяної громадянам шкоди терористичним актом, з огляду на відсутність відповідного порядку, не породжує легітимного очікування на отримання від Держави Україна такого відшкодування, оскільки відсутність у законодавстві України відповідних приписів не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на майно позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це виконання саме на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а не тих норм законодавства, на які посилається позивач.

Крім цього відповідач стверджує, що зі змісту статті 1166 ЦК України випливає, що для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування майнової шкоди, необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини, а за відсутністю хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідач вважає, що Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, в межах своєї компетенції, здійснила всі можливі дії щодо вжиття заходів щодо організації боротьби з тероризмом та відшкодування завданої шкоди, а позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями Кабінету Міністрів України та спричиненою позивачу шкодою, що виключає можливість настання цивільної - правової відповідальності для Кабінету Міністрів України у спірних правовідносинах.

У відзиві на апеляційні скарги представник Луганської обласної державної адміністрації Геращенко О.І. просить їх задовольнити, підтримавши доводи, викладені у

апеляційних скаргах.

Позивач та його представник відзиву на апеляційні скарги не подали.

Позивач, його представник, державна казначейська служба України, будучи належним чином п повідомленими про день. Час та місце розгляду апеляційних скарг (с.с.18-19, 21-22 т.3) у судове засідання не з`яилися, позивач направив на електронну пошту Київського апеляційного суду клопотання про розгляд справи у його відсутність (с.с.25-27 т.3). інші учасники справи причини неявки суду не повідомили, тому відповідно до положень ст.. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Кабінету Міністрів України - Харчука Р.І. та Луганської обласної державної адміністрації - Геращенко О.І., які доводи апеляційних скарг підтримали, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, вважає, що апеляційна скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 ; земельної ділянки за цією ж адресою; будівлі майстерні з ремонту автомобілів та магазину, які знаходяться (знаходилися) в АДРЕСА_1 ; торгівельного павільйону в цьому ж населеному пункті.

19 листопада 2014 року внаслідок терористичного акту майно позивача, яке знаходилося в смт. Станиця Луганська Луганської області, було знищено артилерійським обстрілом.

Відповідно до акта про пожежу від 19 жовтня 2016 року належний позивачеві житловий будинок та прибудови до нього знищено пожежею 19 листопада 2014 року. Зокрема, знищено побутову техніку, особисті речі, меблі, гараж. Згідно з актом, прямий та непрямий збиток від пожежі, заподіяний позивачу, складає 800 000грн, а причиною пожежі став масований артилерійський обстріл і вибух артилерійських снарядів.

Актом обстеження пошкодженого житла за адресою: АДРЕСА_1 від 23 лютого 2016 року встановлено, що від виникнення пожежі житловий будинок та прибудова до житлового будинку знищені, так само як і побутові речі господарів.

Актом комісії по обстеженню технічного стану пошкодженої та/або зруйнованої будівлі житлового будинку (приміщень), господарських будівель та споруд на території смт. Станиця Луганська від 05 жовтня 2016 року встановлено, що станом на дату обстеження тимчасова споруда - торгівельний павільйон ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ) відсутня, у зв`язку з чим комісія пропонує визнати зруйнованою тимчасову споруду за вказаною адресою.

Відповідно до акта пошкодження торгівельного павільйону на АДРЕСА_1 від 19 серпня 2016 року у результаті артобстрілу 11 вересня 2014 року торговий павільйон було зруйновано разом із обладнанням. Загальна вартість павільйону визначена на рівні 115 000грн, а загальна вартість обладнання - 209 315грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів, і людина має право розраховувати на таку повагу. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, за висновком суду є загальною засадою цивільного законодавства поряд з принципами справедливості, добросовісності та розумності.

Суд зазначив, що відсутність в законодавстві України правових положень щодо відшкодування власникові шкоди, завданої йому знищенням (пошкодженням) його майна

внаслідок терористичного акту, створює в державі стан правової невизначеності й порушує загальний правовий принцип верховенства права. Такий стан, на переконання суду, прямо суперечить частині другій статті 3 Конституції України, відповідно до якої права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суд першої інстанції вважав, що відповідач - Держава Україна - не виконала перед позивачем позитивних обов`язків з виплати йому компенсації за зруйноване внаслідок терористичного акту, які полягали зокрема в необхідності розроблення механізму відшкодування такої шкоди. Таке невиконання позитивного обов`язку державою в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції має тривалий характер і не зникло на момент звернення позивача до суду і судового розгляду.

Суд також зазначив, що належним відповідачем у цій справі є Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, оскільки він, згідно зі статтею 116 Конституції України, забезпечує виконання законів України. При цьому суд наголосив на тому, що правовідносини з надання компенсації за зруйноване житло тривалий час не врегульовані урядом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції послався на те, що позивач не надав суду доказів на підтвердження заподіяної йому такої шкоди, а також наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача.

Рішення суду в цій частині не оскаржується, тому відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів зазначає про наступне.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вимогу про відшкодування майнової шкоди обґрунтовував приписами статей 379, 382 ЦК України, статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

За змістом статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (частина перша статті 1 Першого протоколу до Конвенції).

Питання про те, чи охоплюється поняттям «майно» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції право на відшкодування державою шкоди, передбачене у статті 19 Закону № 638-IV, Велика Палата Верховного Суду досліджувала у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 і за результатами цього дослідження дійшла таких висновків.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (рішення ЄСПЛ від 5 січня 2000 року у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100).

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може

користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не гарантує право на набуття майна (рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини», § 35).

Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, у судовому рішенні (ухвала ЄСПЛ щодо прийнятності від 2 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заяви № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 50).

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що ЄСПЛ, проаналізувавши приписи статті 1177 ЦК України та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції (ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08) і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine, заява № 3958/13)).

Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що частина перша статті 19 Закону № 638-IV передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

З огляду на зміст вказаних приписів Закону № 638-IV ЄСПЛ зазначав, що реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами. Більше того, у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява №

38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (ухвала ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).

Отже, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що передбачене у статті 19 Закону № 638-IVправо на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування у період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону № 638-IV до держави про відшкодування нею шкоди, заподіяної терористичним актом у період проведення АТО.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підстав для відшкодування державою позивачу майнової шкоди.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території.

Згідно з Конвенцією держава-учасниця несе відповідальність лише за власні дії чи бездіяльність щодо виконання негативних і позитивних (матеріальних, процесуальних) обов`язків із гарантування конвенційних прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Якщо держава поширювала її юрисдикцію на відповідну територію, де сталося стверджуване порушення права, обставини (факти) невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації певного з наведених обов`язків для притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї треба чітко встановити.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 дійшла висновку, що у кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду наголосила на необхідності розмежовування негативного та позитивних обов`язків держави щодо відповідного права, гарантованого Конвенцією. Зазначила, що присудження особі компенсації (відшкодування) за порушення державою позитивного обов`язку є стягненням відшкодування моральної шкоди, тоді як порушення державою негативного конвенційного обов`язку залежно від виду права, про яке йде мова, може передбачати відшкодування як моральної, так і матеріальної шкоди (наприклад, за порушення права власності, якщо саме держава знищила чи пошкодила майно особи).

За обставинами даної справи правом, про порушення якого зазначає ОСОБА_1 у позовній заяві, є право мирно володіти своїм майном, яке закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Негативним обов`язком держави у цьому контексті (з урахуванням наведених вище висновків суду касаційної інстанції) є обов`язок утримуватися від порушення права позивача на мирне володіння майном.

Наслідком невиконання державою такого обов`язку є покладення на неї тягаря відшкодування майнової шкоди. Водночас підставою для відшкодування державою майнової шкоди позивачу у цьому випадку є необхідність доведення тієї обставини, що саме ця держава знищила чи пошкодила майно особи.

Натомість у справі, що переглядається позивач не посилався, а суд першої інстанції не встановив, що знищення майна позивача відбулося саме внаслідок дій Держави Україна. Навпаки, ОСОБА_1 акцентував на тому, що належне йому майно знищено внаслідок терористичного акту, що очевидно вказує на те, що сторони цієї справи визнають, що спірне майно знищено внаслідок дій бойовиків, яких підтримувала рф, та які, починаючи з 2014 року, періодично вчиняли терористичні акти на території Донецької й Луганської областей, що полягали в тому числі в здійсненні артилерійських обстрілів мирного населення.

Доказів протилежного (зокрема, того, що майно позивача пошкоджено чи знищено саме внаслідок дій Держави Україна) матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного, відсутні підстави для відшкодування відповідачами заподіяної позивачу майнової шкоди, оскільки таке відшкодування можливе винятково в разі невиконання Державою Україна наведеного вище негативного обов`язку.

Колегія суддів зазначає, якщо позивач уважає, що його майно пошкоджене внаслідок діянь рф, то за це не може бути відповідальною Держава Україна. При цьому, згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, суд України має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни (постанова від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19).

Щодо позитивного обов`язку Держави України в ситуації, яка склалася в даній справі, то необхідно виділяти його два різновиди:

1) матеріальний, згідно з яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали майно осіб та передбачали ефективний механізм виплати компенсації вартості знищеного майна;

2) процесуальний, згідно з яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів знищення майна осіб незалежним органом.

Саме порушення Державою Україна матеріального й процесуального позитивного обов`язку відносно позивача суд першої інстанції поклав в основу рішення про часткове задоволення позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди.

Однак, як уже зазначалося вище, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року дійшла висновку, що наслідком невиконання державою позитивних конвенційних обов`язків може бути відшкодування винятково моральної шкоди, яка судом у цій справі не стягнута і рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Оскільки порушення Державою Україна негативного обов`язку щодо позивача в цій справі не встановлено, а обставини виконання відповідачем своїх позитивних обов`язків могли бути досліджені судом лише в розрізі заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь

ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 1 124 315 грн.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права в частині задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Кабінету Міністрів України задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Луганської обласної державної адміністрації про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті вчинення терористичних актів відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 березня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук