Справа № 758/8838/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2024 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

у складі головуючого судді Ковбасюк О.О.,

за участю секретаря судового засідання Білоус А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною вище заявою, зазначивши, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27.07.2021 у справі №758/3774/21 стягнуто на її користь з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 25.03.2021 і до досягнення дитиною повноліття. Цим же рішенням суду було встановлено, що дитина проживає з ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні, а відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання своєї дитини не надає. 25.10.2021 на виконання рішення суду Подільським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист, на підставі якого 08.11.2021 старшим державним виконавцем Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бабенко О.О. було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1.

16.06.2023 ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення стягнення з нього аліментів на підставі виконавчого листа №758/3774/21, виданого Подільським районним судом м. Києва 25.10.2021, вказуючи на те, що з січня 2023 року дитина постійно проживає разом з ним та повністю перебуває на його утриманні. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16.02.2024 у справі №758/6957/23 позовні вимоги задоволено частково, припинено стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання доньки. Постановою Київського апеляційного суду від 14.05.2024 рішення Подільського районного суду м. Києва від 16.02.2024 в частині припинення стягнення аліментів скасовано та ухвалено в цій частині судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині припинення стягнення аліментів, суд апеляційної інстанції, зокрема, дійшов висновку про те, що «позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що донька проживає виключно з ним і знаходиться на його утриманні, як і не надав доказів того, що відповідачка використовує аліменти за нецільовим призначенням». Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що «позивач не довів тієї обставини, що з січня 2023 року його донька перебуває виключно на його утриманні, аліменти отримані відповідачем використовуються не за призначенням, а отже, не довів, що виникли обставини, які зумовлюють припинення сплати ним аліментів на користь відповідачки в розумінні ч. 4 ст. 273 ЦІК України, а висновки суду про задоволення позову є цій частині є помилковими. Отже, позовні вимоги про припинення стягнення аліментів не підлягають до задоволення». Таким чином, при розгляді справи №758/6957/23 ОСОБА_2 не було доведено належними та допустимими доказами зміну обставин проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_1 , яка була встановлена рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27.07.2021 у справі №758/3774/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Разом із цим, 31.07.2023, тобто до вирішення справи та ухвалення судом рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів, ОСОБА_2 звернувся до Подільського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини. 08.08.2023 Подільським районним судом м. Києва було видано судовий наказ у справі №758/8838/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. 22.08.2023 Подільським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було відкрито виконавче провадження №72585946 щодо виконання зазначеного вище судового наказу.

Таким чином, існують два виконавчих документи про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: судовий наказ №758/8838/23 від 08.08.2023, виданий Подільським районним судом м. Києва, про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , а також раніше виданий цим же судом виконавчий лист №758/3774/21 від 25.10.2021 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . Одночасне стягнення з обох батьків аліментів на утримання однієї неповнолітньої дитини за різними виконавчими документами законодавством не передбачено та не відповідає сутності форми участі батьків в утриманні неповнолітньої дитини, встановленої Сімейним кодексом України, оскільки умовою стягнення аліментів є постійне проживання дитини з тим із батьків, який звертається із заявою про стягнення аліментів.

Крім того, починаючи з 16.08.2023 дитина не проживає з батьками, оскільки фактично проживає в м. Тарнобжег, Республіка Польща, де навчається у Технікумі №1, що не заперечувалось сторонами при розгляді справи №758/6957/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів.

З огляду на наведене, заявниця просить визнати таким, що не підлягає виконанню, судовий наказ Подільського районного суду м. Києва №758/8838/23 від 08.08.2023, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2024 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О.

Ухвалою суду від 19.08.2024 заяву при значено до розгляду в судовому засіданні.

23.10.2024 представником заявниці ОСОБА_1 - адвокатом Буліменком Є.В. подано заяву про відвід головуючого судді, яку ухвалою суду від 23.10.2024 визнано необґрунтованою.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29.10.2024 у задоволенні заяви про відвід головуючого судді відмовлено.

20.11.2024 до суду надійшли письмові заперечення на подану заяву від представника ОСОБА_2 - адвоката Яроша С.В., у яких представник просить відмовити у задоволенні заяви, вказуючи на її безпідставність. Зокрема, він вказує на те, що ОСОБА_1 у своїй заяві не акцентує, з якої саме підстави вона просить визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню, оскільки подану заяву вона одночасно обґрунтовує як помилковістю видання судового наказу, посилаючись на рішення Подільського районного суду м. Києва від 27.07.2021 у справі №758/3774/21, так і стверджує про відсутність у неї обов`язку сплачувати аліменти, посилаючись на те, що з 16.08.2023 донька сторін ОСОБА_3 проживає та навчається в м. Тарнобжег (Польща). Крім того, представник звертає увагу, що той факт, що після розірвання шлюбу між сторонами вони почали проживати окремо і за спільною згодою їхня малолітня донька залишилася проживати з матір`ю ОСОБА_1 , дійсно був зафіксований рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27.07.2021 року у справі №758/3774/21. Однак вже після постановлення вказаного судового рішення дитині ОСОБА_3 виповнилося 14 років і вона набула право самостійно визначати своє місце проживання з одним із батьків, незалежно від раніше постановлених судових рішень. В січні 2023 року неповнолітня донька сторін спору ОСОБА_3 реалізувала своє право на вибір місця проживання та переїхала жити до батька. Вказаний факт підтверджується її власноручним волевиявленням, яке зафіксовано у виданій нею нотаріально посвідченій заяві від 03.09.2024. За таких обставин факт проживання малолітньої доньки з матір`ю станом на 27.07.2021, який був встановлений рішенням Подільського районного суду м. Києва у справі №758/3774/21, не має жодного преюдиційного значення при вирішенні питання про визначення її місця проживання після досягнення нею 14 років. Крім того, постанова Київського апеляційного суду від 14.05.2024 у справі 758/6957/23, на яку також посилається ОСОБА_1 , не містить висновків суду про встановлення місця проживання дитини. Донька сторін не залучалася до участі у справі і її волевиявлення щодо визначення місця свого проживання судом не встановлювалося. У зв`язку з наведеним, апеляційний суд визнав, що ОСОБА_2 не надав достатніх доказів на підтвердження зміни місця проживання дитини, однак не визнавав встановленим факт її дійсного проживання. З наведеного вбачається, що на момент видачі спірного судового наказу від 08.08.2023 неповнолітня донька сторін ОСОБА_3 у відповідності до свого волевиявлення проживала разом зі своїм батьком ОСОБА_2 , а отже, при видачі цього судового наказу помилку судом допущено не було. Що стосується виїзду ОСОБА_3 за межі України для навчання, то вона за власним волевиявленням визначила місце свого постійного проживання разом з батьком, який створив для неї всі необхідні побутові умови. Її перебування на території Республіки Польща пов`язане з метою отримання освіти і обмежується часом навчання, а отже, має розглядатися лише як місце тимчасового перебування. З наведеного вбачається, що факт тимчасового перебування доньки сторін в іншій країні на період навчання не свідчить про зміну її постійного місця проживання з батьком і не припиняє обов`язок матері сплачувати йому аліменти на її утримання.

У судове засідання сторони та їхні представники не з`явилися, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.3 ст. 432 ЦПК України неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

Із урахуванням наведеного, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали заяви та цивільної справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 08.08.2023 Подільським районним судом м. Києва видано судовий наказ у справі №758/8838/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Судовий наказ набрав законної сили та 22.08.2023 Подільським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження №72585946 з примусового виконання вказаного судового наказу.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Частиною 5 статті 183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст.168 ЦПК України у судовому наказі зазначаються повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. У разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Аналіз норм ЦПК України, які регламентують наказне провадження, дає підстави для висновку про те, що наказне провадження - це самостійний вид провадження цивільного судочинства, що існує поряд із позовним і окремим провадженням, якому притаманна певна процесуальна форма, що має певні особливості, пов`язані з тим, що ця форма забезпечує захист прав та інтересів стягувача, що має документи проти боржника, який не виконує свої зобов`язання. Метою наказного провадження є спрощення, скорочення та здешевлення судової процедури у тих випадках, коли це можливо та виправдано, та є ефективним засобом захисту прав боржника у безспірних справах.

При вирішенні питання про видачу судового наказу суд не перевіряє обґрунтованість заявлених стягувачем вимог, оскільки на час видачі судового наказу суду невідомо про наявність спору між сторонами, через що в разі незгоди із таким наказом боржник може подати заяву про його скасування чи перегляд за нововиявленими обставинами, наслідком чого є скасування судом такого судового наказу, виданого в порядку наказного провадження.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» №14 від 23.12.2011 наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

У п.9 вказаної Постанови зазначається, що наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги.

За змістом статті 98, пункту 2 частини третьої статті 100, статті 103 ЦПК до заяви про видачу судового наказу додаються оригінали або належним чином завірені копії документів, які підтверджують матеріально-правову вимогу заявника. На такі документи поширюються вимоги статей 58 і 59 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів (пункт 5 зазначеної Постанови).

Таким чином, наказне провадження є спрощеним у порівнянні з позовним, альтернативним йому провадженням у суді першої інстанції, і заснованим на письмових доказах. У наказному провадженні можливе задоволення лише документально підтверджених і безспірних вимог. Безспірні вимоги заявника у наказному провадженні - це такі вимоги заявника, із яких не вбачається спір про право, тобто це вимоги, що випливають із повністю визначених і неоспорюваних цивільно-правових відносин.

Наявність спору про право вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

За приписами частин 1, 2 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, виконавчий документ може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому, словосполучення «або з інших причин» стосується саме відсутності (припинення) обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Звертаючись до суду із заявою про визнання судового наказу №758/8838/23 від 08.08.2023 таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 вказує на те, що при його видачі судом не було враховано наявність виконавчого листа, виданого Подільським районним судом м. Києва на виконання рішення цього суду від 27.07.2021 у справі №758/3774/21, про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання їхньої неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , яким також було встановлено, що дитина проживає разом із нею та перебуває на її утриманні, а відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання своєї дитини не надає. Крім того, заявниця вказує на те, що починаючи з 16.08.2023 дитина сторін не проживає з батьками, оскільки фактично проживає в м. Тарнобжег, Республіка Польща, де навчається у Технікумі №1, що не заперечувалось сторонами при розгляді справи №758/6957/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів.

Таким чином, зі змісту поданої заяви вбачається, що заявниця одночасно посилається на помилковість видачі судового наказу з огляду на те, що на час його видачі існувало рішення суду про стягнення на аліментів на її користь з ОСОБА_2 , а також на те, що з 16.08.2023 донька сторін ОСОБА_3 фактично не проживала разом із батьками, оскільки навчалася в м. Тарнобжег (Польща).

У запереченнях на подану заяву представник ОСОБА_2 вказує на безпідставність таких доводів заявниці.

Наведене свідчить про те, що між сторонами продовжує існувати спір щодо утримання їхньої спільної дитини.

Зважаючи на доводи представників сторін, на які вони посилаються у даній справі, суд вважає, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 як на підставу для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, не є такими в розумінні статті 432 ЦПК України, оскільки з матеріалів справи за заявою про видачу судового наказу вбачається, що судовий наказ було видано не помилково, а за заявою заявника про стягнення аліментів та на законних підставах. Крім того, на сьогоднішній день боржником не надано суду доказів того, що його добровільно виконано, примирення між сторонами не відбулося, підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, з підстав, на які посилається заявник немає, оскільки існує судове рішення, а саме судовий наказ, який набрав законної сили, а тому у відповідності до вимог ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим до виконання.

Законодавцем визначено підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення.

Так, статтею 273 Сімейного кодексу України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Аналіз вказаної норми закону свідчить, що у зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, платник аліментів у порядку визначеному законом, зокрема, шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Крім того, як визначено ч. 8 ст. 170 ЦПК України, у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, а також практику Європейського суду з прав людини, який наголошує на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006), суд вважає, що заява ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258-261, 432 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 25.11.2024.

Суддя О. О. Ковбасюк