Справа № 473/5881/23
"28" лютого 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Багрін І.А., представника позивача адвоката Врадій Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,
в жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням подальших змін, просив стягнути з відповідачки 2000 доларів США в гривневому еквіваленті на день платежу.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13 жовтня 2021 року сторони домовилися про майбутнє укладення договору купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 (на підтвердження домовленості між сторонами укладено попередній договір у письмовій формі). На підтвердження такої домовленості позивач в якості авансу передав відповідачці кошти в сумі 2 000 доларів США. Проте договір купівлі-продажу житлового будинку не було укладено та відповідачка наміру цього робити не має. При цьому отримані в якості авансу кошти відповідачка не бажає повертати, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Врадій Л.М. позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем її проживання, причину неявки суду не повідомила.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.
Зокрема судом встановлено, що сторони домовилися про укладення до 31 грудня 2021 року договору купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . На підтвердження вказаної домовленості між ними укладено попередній договір у письмовій формі. Позивач в якості авансу передав відповідачці кошти в сумі 2 000 доларів США.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, в тому числі з договорів та інших правочинів, зокрема договору купівлі-продажу.
Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Договір купівлі-продажу житлового будинку та іншого нерухомого майна укладається обов`язково в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 657 ЦК).
В разі недодержання цих вимог договір вважається нікчемним (ч. 1ст. 220 ЦК України).
Тобто, правовідносини при здійсненні оплатної передачі нерухомого майна його власником за грошові кошти іншій особі, а також відповідні наслідки цих правовідносин виникають лише після укладення в письмовій формі договору купівлі-продажу, його нотаріального посвідчення.
Тому й поняття «завдаток» та його наслідки виникають лише в тому випадку, якщо між особами було укладено договір відповідно до вимог чинного законодавства, але він не виконується з вини якоїсь із сторін або в разі, якщо сторонами укладено окремий договір про завдаток в тій же формі, в якій повинен укладатися основний договір.
У разі, коли сторони лише домовились укласти договір, але відповідно його не оформили та не уклали в належній формі окремий договір про завдаток, сплачені в рахунок виконання договору платежі, відповідно до ч. 2 ст.570 ЦК України вважаються авансом та підлягають поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.
Згідно ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Між тим, докази повернення відповідачкою отриманих від позивача коштів відсутні.
Згідно ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.
Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ст.533 ЦК України).
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України)».
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Крім того, спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).
Зі змісту укладеного між сторонами договору та позовної заяви вбачається, що позивач, звертаючись до суду з позовом, просив про стягнення грошових коштів в еквіваленті іноземної валюти - доларів США, про що сторонами було зазначено в договорі від 13 жовтня 2021 року.
Таким чином, за встановлених у судовому засіданні обставин, отримані відповідачкою кошти повинні бути повернуті позивачу в тому розмірі, в якому вони надавались, що забезпечить вирішення спору між сторонами без необхідності повторного звернення з додатковими позовами в залежності від дати виконання боржником ухваленого рішення та строків повернення грошових коштів боржником.
Згідно ч. 1 ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 4 073 грн. 60 коп. (1 073,60 (судовий збір) + 3000 грн. 00 коп. (витрати на професійну правничу допомогу (що підтверджуються копією договору про надання правової допомоги від 26 жовтня 2023 року, ордером на надання правничої (правової) допомоги серії ВЕ № 1101480, розрахунком вартості правової допомоги, квитанціями до прибуткового касового ордеру № 181 від 21 листопада 2023 року, № 173 від 26 жовтня 2023 року)).
Керуючись ст.ст.12,13,76-83,137,141,259,263-265, 280-282 ЦПК України, суд
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , кошти в сумі 2000 доларів США в гривневому еквіваленті за встановленим Національним Банком України офіційним курсом на день здійснення платежу.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , судові витрати в сумі 4 073 (чотири тисячі сімдесят три) грн. 60 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Суддя Л.В. Лузан