Справа № 628/3394/20
№ 2/183/296/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2024 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

14 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених вимог посилалася на те, що 11 листопада 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Куп`янську Куп`янського міського управління юстиції Харківської області був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 , актовий запис № 330.

Від даного шлюбу вони мають дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач вказує, з 2006 року (тобто до реєстрації шлюбу) вона та відповідач ОСОБА_2 фактично проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний побут.

У 1999 році відповідач ОСОБА_2 придбав житловий будинок загальною площею 51,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За період шлюбу спірний житловий будинок за рахунок спільних внесків подружжя не лише збільшилась у розмірі, а і стан його значно був поліпшений, що вплинуло на загальну вартість будинку та загальну площу будинку, яка збільшилася до 120 кв.м.

Проте, рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 16 листопада 2012 року у справі № 2023/2-942/11 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - КП «Куп`янське бюро технічної інвентаризації» про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки, ціна позову 111051 грн. - задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу (після розірвання шлюбу) з 09.03.1998 року до 13.10.2006 року. Визнано будинок, розташований у АДРЕСА_1 , сумісно набутою ОСОБА_3 з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю. Визнано за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 право власності за кожним по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1 та по 1/2 частині земельної ділянки площею 0,1895 га, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 25 січня 2016 року у справі № 628/1564/14 було здійснено реальний поділ житлового будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Виділено ОСОБА_3 на належну їй ідеальну частку у праві спільної часткової власності на вказаний житловий будинок: по житлових будівлях: літ. Е - 1-1 площею 4,5 кв.м. вартістю 4380 грн., 1-2 площею 11,9 кв.м. вартістю 11583 грн., 1-5 площею 11,1 кв.м. вартістю 10804 грн., літ. Е1 - 1-1 площею 2,3 кв.м. вартістю 1577 грн., 1-2 площею 5,9 кв.м. вартістю 4045 грн., 1-6 площею 12,2 кв.м. вартістю 8363 грн., разом по житловим: 47,9 кв.м. вартістю 40742 грн., по надвірним спорудам: літ. В - літню кухню вартістю 132753 грн., літ. В1 - приміщення 2 площею 8,3 кв.м. вартістю 12236 грн., приміщення 3 площею 8,5 кв.м. вартістю 12531 грн., приміщення 4 площею 6,0 кв.м. вартістю 8845 грн., літ. И - погріб вартістю 12901 грн., літ. М - альтанку вартістю 5243 грн., №3 (1/2) огорожу вартістю 4176 грн., разом по надвірним: вартістю 188685 грн., усього 48/100 частин вартістю 229437 грн., що менше на 10892,5 грн. від ідеальної частки.

Виділено ОСОБА_2 на належну йому ідеальну частку у праві спільної часткової власності на вказаний житловий будинок: по житлових будівлях: літ. Е - приміщення 1-3 площею 30,1 кв.м. вартістю 29300 грн., літ. Е1 - 1-3 площею 19,1 кв.м. вартістю 13094 грн., 1-5 площею 16,5 кв.м. вартістю 11311 грн., разом по житловим: 65,7 кв.м. вартістю 53705 грн., по надвірним спорудам: літ. В1 - приміщення 1 площею 35,1 кв.м. вартістю 51744 грн., літ. К - гараж вартістю 139795 грн., літ. к - ганок вартістю 1802 грн., №3 (1/2) огорожу вартістю 4176 грн., разом по надвірним: вартістю 197517 грн., усього 52/100 частки вартістю 251222 грн., що більше від ідеальної частини на 10892,5 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 10892,5 грн. за зменшення її частки у праві власності на спірний житловий будинок.

В той же час, позивач ОСОБА_1 зазначає, що під час розгляду даний справ були порушені її права, оскільки у 2006 році вона вже перебувала у фактичних стосунках з ОСОБА_2 та мешкала разом з ним у зазначеному спірному будинку, а тому вважає, що у виділеній ідеальній частці ОСОБА_3 є її частка, яка виникла завдяки перебудовам, які здійснені нею за власні кошти. Тобто загальна тільки житлова площа складає більш ніж 110 кв.м., що вже більше від загальної площі придбаного будинку, яка на момент укладення договору купівлі-продажу складала 51, 4 кв.м.

ОСОБА_1 , посилається на те, що у відповідності до вимог ст.ст. 60,69,70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Оскільки взаємної згоди щодо майна між ними не досягнуто.

В той же час, позивач просить поділити спільне майно подружжя, відповідно до приписів ст. 62 СК України, оскільки майно за час шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 було істотно збільшене у своїй вартості внаслідок її та відповідача ОСОБА_2 трудових та грошових затрат, а тому спірний житловий будинок може бути визнаний за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В зв`язку з наведеним, посилаючись на приписи ст. 62 СК України, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ;

- здійснити поділ майна подружжя - житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на частки, а саме по 1/2 частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також вирішити питання щодо судових витрат.

Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 17 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 10 березня 2021 року провадження у справі було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 червня 2021 року ухвалу Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 10 березня 2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 20 серпня 2021 року закрито підготовче провадження, розгляд справи призначено до судового розгляду по суті.

Згідно розпорядження голови Верховного Суду України від 18.03.2022 року № 11/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» зазначену справу було передано 16 листопада 2022 року за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2023 року закрито підготовче провадження, розгляд справи призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, згідно заяви просила розглядати справу без її участі, вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглянути справу без його участі, вимоги визнав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник, кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника остання просила розглянути справу без її участі, вимоги не визнала, просила у позові відмовити.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд 28.10.2024 року розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, приходить до наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 11 листопада 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Куп`янську Куп`янського міського управління юстиції Харківської області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , актовий запис № 330. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 було присвоєно прізвище ОСОБА_7 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб.

Від даного шлюбу сторони мають дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 473 від 03 грудня 2008 року та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 365 від 29 вересня 2010 року, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження.

Встановлено, що 10 серпня 1999 році відповідач ОСОБА_2 придбав житловий будинок загальною площею 51,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 16 листопада 2012 року у справі № 2023/2-942/11, яке набрало законної сили 26 листопада 2012 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - КП «Куп`янське бюро технічної інвентаризації» про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки, ціна позову 111051 грн. - задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу (після розірвання шлюбу) з 09.03.1998 року до 13.10.2006 року. Визнано будинок, розташований у АДРЕСА_1 , сумісно набутою ОСОБА_3 з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю. Визнано за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 право власності за кожним по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1 та по 1/2 частині земельної ділянки площею 0,1895 га, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 .

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 10 серпня 1999 року відповідач ОСОБА_2 придбав приватизований жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 0,1895 га. за 9 тис. грн., з яких гроші в сумі 6 тис. грн. продавець отримала від покупця до підписання цього договору, а решту грошей покупець зобов`язався сплатити продавцеві в 6-місячний строк з дня підписання цього договору, до 10 лютого 2000 року. Даний договір укладений в письмовій формі, посвідчений державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори.

Встановлено, що рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 15 травня 2015 року у справі № 628/2849/14, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2015 року залишено без змін, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну розміру часток власників житлового будинку та визнання права власності на добудови, ціна позову 27762,75 грн. - відмовлено.

У цій справі ОСОБА_2 у позовній заяві посилався на те, що оскільки з ОСОБА_3 шлюбні відносини були припинені у 2006 році та шлюб між ними було розірвано, остання мешкала з того часу за адресою: АДРЕСА_2 , де мешкає і на даний час. В спірному будинку проживає його нова родина: дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також дочка його дружини від попереднього шлюбу ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Його родині зазначені добудови були необхідними, до того ж, підтримання будинку в належному стані та його капітальний ремонт забезпечують безпеку мешканцям зазначеного будинку, а невизнання права власності за ним з боку відповідача ОСОБА_3 на зазначені споруди може призвести не лише до порушення його прав, як громадянина України, а й до порушення прав усієї його родини, що мешкає в зазначеному будинку і бере участь у його утриманні, розбудові.Теперішня дружина ОСОБА_1 і зараз проживає у зазначеному будинку, вона допомагала йому робити добудови та капітальний ремонт спірного майна, а тому позивач ОСОБА_2 вважає, що має права на зазначене майно відповідно до приписів ст. 368 ЦК України.

Суд під час розгляду даної справи № 628/2849/14 як на підставу відмови у задоволенні вимог посилався на те, що у судовому засіданні не було встановлено, що позивачу ОСОБА_2 була надана згода іншого співвласника на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності. Зокрема, співвласником не було надано відповідної згоди і в судовому засіданні та не було надано позивачем й письмових доказів відповідної згоди співвласника. Крім того, останнім не надано доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_3 відмовлялася брати участь у витратах, пов`язаних з належним утриманням та збереженням будинку, його поліпшенням та розбудовою, в той час як свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що про ремонт в спірному будинку відповідачу ОСОБА_3 не було відомо. Також, позивачем не надано доказів згоди виконкому Куп`янської міської ради на здійснення добудов і перебудов спірного будинку, а тому підстави для застосування ч.3 ст. 357 ЦК України відсутні. З наданих позивачем квитанцій, товарних чеків, розхідних накладних, товарно-транспортних накладних на придбання будівельних матеріалів, не вбачається, які саме будівельні матеріали, в якій кількості та на яку суму були використані на добудову (прибудову) та капітальний ремонт спірного будинку, крім того з`ясувати ці питання без висновків судової будівельно-технічної експертизи та товарознавчої експертизи неможливо.

Встановлено, що рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 25 січня 2016 року, яке постановою Апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2018 року залишено без змін, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення роздільного користування будинком, що знаходиться у спільній частковій власності фізичних осіб задоволено.

Проведено поділ житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 між його співвласниками в натурі відповідно до IІ варіанту поділу, запропонованого у висновку судової будівельно-технічної експертизи №10243/13790 від 22.12.2014 року, а саме:

-виділено ОСОБА_3 на належну їй ідеальну частку у праві спільної часткової власності на вказаний житловий будинок: по житлових будівлях: літ. Е - 1-1 площею 4,5 кв.м. вартістю 4380 грн., 1-2 площею 11,9 кв.м. вартістю 11583 грн., 1-5 площею 11,1 кв.м. вартістю 10804 грн., літ. Е1 - 1-1 площею 2,3 кв.м. вартістю 1577 грн., 1-2 площею 5,9 кв.м. вартістю 4045 грн., 1-6 площею 12,2 кв.м. вартістю 8363 грн., разом по житловим: 47,9 кв.м. вартістю 40742 грн., по надвірним спорудам: літ. В - літню кухню вартістю 132753 грн., літ. В1 - приміщення 2 площею 8,3 кв.м. вартістю 12236 грн., приміщення 3 площею 8,5 кв.м. вартістю 12531 грн., приміщення 4 площею 6,0 кв.м. вартістю 8845 грн., літ. И - погріб вартістю 12901 грн., літ. М - альтанку вартістю 5243 грн., №3 (1/2) огорожу вартістю 4176 грн., разом по надвірним: вартістю 188685 грн., усього 48/100 частин вартістю 229437 грн., що менше на 10892,5 грн. від ідеальної частки;

-виділено ОСОБА_2 на належну йому ідеальну частку у праві спільної часткової власності на вказаний житловий будинок: по житлових будівлях: літ. Е - приміщення 1-3 площею 30,1 кв.м. вартістю 29300 грн., літ. Е1 - 1-3 площею 19,1 кв.м. вартістю 13094 грн., 1-5 площею 16,5 кв.м. вартістю 11311 грн., разом по житловим: 65,7 кв.м. вартістю 53705 грн., по надвірним спорудам: літ. В1 - приміщення 1 площею 35,1 кв.м. вартістю 51744 грн., літ. К - гараж вартістю 139795 грн., літ. к - ганок вартістю 1802 грн., №3 (1/2) огорожу вартістю 4176 грн., разом по надвірним: вартістю 197517 грн., усього 52/100 частки вартістю 251222 грн., що більше від ідеальної частини на 10892,5 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 10892,5 грн. за зменшення її частки у праві власності на спірний житловий будинок.

Для здійснення зазначеного варіанту поділу житлового будинку між його співвласниками в натурі, зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 :

1. В приміщенні 1-5 встановити перегородку, переобладнавши приміщення площею 6,9 кв.м. та 10,9 кв.м. В приміщенні 10,9 кв.м. влаштувати кухню.

2. В приміщенні 1-3 встановити перегородку, переобладнавши в приміщення площею 10,9 кв.м. та 8,2 кв.м. В приміщенні 10,9 кв.м. влаштувати суміщений санвузол.

3. При вході до приміщення 1-5 напівпідвалу літ. «Е» влаштувати дверний блок, забезпечити заходи по переопиранню конструкцій.

4. В приміщенні 1-3 будинку літ. «Е» віконний блок демонтувати, віконний отвір збільшити до дверного, встановити дверний блок.

5. При вході до приміщення 1-5 напівпідвалу літ. «Е» та приміщення 1-3 будинку літ. «Е» побудувати тамбур зі сходами.

6. В приміщенні 3 літньої кухні літ. «В» провести опалення, використовувати як кухню.

7. Між приміщеннями 1-3 та 1-1, 1-5 та 1-3 напівпідвалу літ. «Е» та приміщеннями 1-1 та 1-3 будинку літ. «Е», між приміщеннями 1 та 3 напівпідвалу літ. «В» демонтувати дверні блоки, закласти дверні прорізи.

8. Між частиною приміщення 1-5 площею 6,9 кв.м. та частиною приміщення 1-3 площею 8,2 кв.м. напівпідвалу літ «Е» влаштувати дверний проріз, встановити дверний блок.

9. Між приміщеннями 1-1 та 1-2 будинку літ. «Е» демонтувати перегородку. Об`єднану кімнату використовувати як житлову.

10. Влаштувати окремі системи опалення та газопостачання, водопостачання та каналізації.

11. Влаштувати окремі лази на горище.

Зазначені переобладнання в житловому будинку здійснювати співвласниками за власні кошти з дотриманням будівельних норм і правил, погодивши їх проведення з відповідними підприємствами, установами, організаціями газового господарства, електропостачання та держпожінспекції.

Після проведення вказаних переобладнань, перерозподілено частки у праві власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , визначено за ОСОБА_3 право власності на 48/100 його частин замість раніше належної їй ідеальної частки у праві спільної часткової власності на це нерухоме майно, та за ОСОБА_2 - на 52/100 частини вказаного житлового будинку замість раніше належної йому ідеальної частки у праві спільної часткової власності на цей об`єкт нерухомості.

У зв`язку з поділом зазначеного житлового будинку між його співвласниками в натурі, право спільної часткової власності на цей житловий будинок відповідно до ч. 2 ст. 367 ЦК України припинено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права особи на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації, ціна позову 240329,50 грн. - відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно довідки Куп`янського бюро технічної інвентаризації від 12 квітня 2021 року вбачається, що власниками спірного житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , частка кожного з них становить по 1/2 частки (приватна спільна часткова), підстава виникнення права власності: рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 16 листопада 2012 року, справа № 2-942/2011. З цієї ж довідки вбачається, що станом на серпень 1999 року загальна площа спірного будинку становить 127,8 кв.м., житлова 51,4 кв.м.; станом на квітень 2011 рік загальна площа 110,7 кв.м., житлова 52,1 кв.м. (житлова площа збільшилась на 07, кв.м. за рахунок внутрішнього перепланування, самочинне будівництво відсутнє); та станом на 01.04.2021 року загальна площа будинку становить 112,1 кв.м., житлова 53,1 кв.м.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухомо майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 244571266 від 16 лютого 2021 року, станом на дату реєстрації права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа будинку складає 110,7 кв.м., житлова 52,1 кв.м., відсоток зносу - 30%, загальна вартість нерухомого майна 488 397,00 грн., рік побудови 1982, житлова площа збільшена на 07, кв.м. за рахунок внутрішнього перепланування. Літня кухня літ.В, погріб - літ.И, гараж літ.К, сарай літ.Л збудовані згідно рішення МВК № 185 від 22.03.2011 року.

Позивач ОСОБА_1 у позові просить поділити спільне майно подружжя, відповідно до приписів ст. 62 СК України, оскільки майно за час шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 було істотно збільшене у своїй вартості внаслідок її та відповідача ОСОБА_2 трудових та грошових затрат, а тому спірний житловий будинок може бути визнаний за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього ж Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Згідно з ч. 1, ч. 3, ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано положеннями ст. 63 СК України, згідно з якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Наведеними нормами права передбачено презумпцію належності придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя.

Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.

Положеннями ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Приписами ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні норми містить ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, ч. 2 ст. 71 СК України) або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Отже ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Викладене узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові від 09.01.2019 року у справі № 643/4589/15-ц Верховний Суд зазначив, що тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зазначена норма не забороняє подружжю припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно і встановити право спільної часткової власності подружжя на нього відповідно до ст. 64 СК України.

Згідно із ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, тобто статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Так, статтею 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зі змісту приписів статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 року у справі № 214/6174/15-ц дійшла до висновку, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя.

Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Сам факт перебування сторін у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном (постанова Верховного Суду від 31.01.2024 року у справі №570/1268/17).

При посиланні на вимоги статі 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 214/6174/15-ц.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що загальна площа житлового будинку збільшилась з 51,4 кв.м. до 120 кв.м., судом не приймаються до уваги, оскільки згідно довідки Куп`янського бюро технічної інвентаризації від 12 квітня 2021 року вбачається, що станом на серпень 1999 року загальна площа спірного будинку становить 127,8 кв.м., житлова 51,4 кв.м.; станом на квітень 2011 рік загальна площа 110,7 кв.м., житлова 52,1 кв.м. (житлова площа збільшилась на 07,0 кв.м. за рахунок внутрішнього перепланування, самочинне будівництво відсутнє); та станом на 01.04.2021 року загальна площа будинку становить 112,1 кв.м., житлова 53,1 кв.м.

В той же час, суд припускає, що вказані вище заміри спірного будинку були здійснені в межах дозволеної похибки.

Інших доказів того, що житловий будинок за період шлюбу був значно перетворений, тобто переобладнаний або в ньому було здійснено капітальний ремонт позивачем не надано.

Відповідно до положень частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, позивачем ОСОБА_1 не надано доказів збільшення вартості спірного житлового будинку за рахунок її трудових чи грошових затрат.

Оскільки позивачем не доведено істотне збільшення вартості спірного житлового будинку за рахунок її трудових чи грошових затрат, тому підстав для визнання за нею права власності на частину нерухомого майна немає.

Крім того, майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною четвертою розділу 1 глави ІІ Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2018 року № 186), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 20 грудня 2018 року за № 1442/32894, до господарських (допоміжних) будівель відноситься, зокрема, літня кухня, яка підлягає технічній інвентаризації в складі основної будівлі. Якщо основну будівлю зруйновано (знесено), замість технічного паспорта видається довідка про фактичну наявність господарських (допоміжних) будівель.

Як вже встановлено, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухомо майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 244571266 від 16 лютого 2021 року, станом на дату реєстрації права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа будинку складає 110,7 кв.м., житлова 52,1 кв.м., відсоток зносу - 30%, загальна вартість нерухомого майна 488 397,00 грн., рік побудови 1982, житлова площа збільшена на 07, кв.м. за рахунок внутрішнього перепланування. Літня кухня літ.В, погріб - літ.И, гараж літ.К, сарай літ.Л збудовані згідно рішення МВК № 185 від 22.03.2011 року.

При цьому, суд зауважує, що особа не може окремо набути право власності на господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) без визнання за нею права власності на житловий будинок в цілому, адже приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто господарські будівлі, які є підсобними будівлями приналежать до будинку, з яким складають одне ціле, де основним вважається будинок, який відповідає цільовому призначенню земельної ділянки, на якій вони розміщені.

Водночас, суд роз`яснює, що позивач ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду з позовом про стягнення грошової компенсації у разі наявності відповідних доказів збільшення вартості спірного будинку за рахунок її затрат.

Інші доводи сторін судом не приймаються до уваги, оскільки вони не спростовують наведених висновків суду.

При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати покласти на позивача.

На підставі викладено та керуючись ст.ст. 2, 4, 76-82, 89, 141-142, 258-259, 263-268, 272-273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя- відмовити.

Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_1 .

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

- відповідач: ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 06 серпня 2024 року.

Суддя Д.І. Городецький