Справа № 214/8910/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 лютого 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Петренко К.І.

за участю представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2

за участю відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_3

за участю представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю представника третьої особи (відповідачки за зустрічним позовом)

ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_5 , про виселення без надання іншого житлового приміщення, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі - продажу недійсним, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить: усунути перешкоди у користуванні нею, ОСОБА_1 , власністю - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивачка зазначає наступне. 24 липня 2019 року між нею ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_5 (продавець) був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу квартири був укладений в письмовій формі, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М., зареєстрований в реєстрі за № 1124. Договір купівлі продажу був зареєстрований у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №110. Квартиру вона купувала, щоб мешкати в ній та користуватися квартирою на власний розсуд. На час укладання договору купівлі-продажу в квартирі був зареєстрований колишній чоловік продавця ОСОБА_7 ОСОБА_3 . Продавець впевнила її, що у матері колишнього чоловіка є квартира та він покине квартиру, поїде мешкати до матері, яка потребує допомоги. Однак, отримавши у власність квартиру та ключі від квартири, вона не змогла користуватися належним їй майном, оскільки зареєстрований у квартирі колишній чоловік продавця ОСОБА_3 в категоричній формі відмовився покидати помешкання, вказуючи, що з квартири його ніхто не виселить. Тому, вона не може користуватися своїм майно, мешкати в одній квартирі з невідомим їй чоловіком, що для неї є нонсенсом, та порушує її права як власника. До сьогоднішнього дня у її квартирі, що належить їй на праві приватної власності проживає ОСОБА_3 , який являється колишнім чоловіком продавця ОСОБА_5 . Маючи намір зробити ремонт, а потім проживати у даній квартирі вона звернулася до ОСОБА_3 з пропозицією виселитися, оскільки вона має намір провести ремонт, та заселитися до квартири АДРЕСА_1 зі своєю сім`єю. На дане прохання ОСОБА_3 не відреагував, не отримуючи листи, тому вона змушена була звернутися до нього повторно у письмовій формі. 24.12.2020 року їй знов повернувся лист з її пропозицією з вимогою про виселення. У зв`язку з тим, що відповідач по справі незаконно займає належне їй житло, та порушує її право власності вона змушена звернутись за захистом своїх прав до суду. Відповідач після припинення шлюбних відносин з продавцем квартири, ОСОБА_5 , залишився проживати за адресою: АДРЕСА_2 , та дійсно мав право користування чужим житловим помешканням, - як колишній член сім`ї власника, згідно до частини 1 статті 401 ЦК України, а саме: право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо … іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Так, частина 1 статі 405 ЦК України зазначає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, між колишньою власницею квартири, ОСОБА_5 , та її колишнім чоловіком ОСОБА_3 був встановлений сервітут за законом, що підтверджується частиною 1 статті 402 ЦК України, який було припинено договором купівлі-продажу від 24 липня 2019 року між нею ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_5 (продавець). Дія сервітуту за законом ОСОБА_3 , була припинена, так як вона не є членом сім`ї ОСОБА_5 , чи ОСОБА_3 , вона з відповідачем спільно не проживає, спільним побутом не пов`язана, тому особистий сервітут не може зберегти чинність, так як відповідно до пункту 4 частини 1 статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. А тому, право користування чужим майном, і як того вимагає частина 1 статті 402 ЦК України, повинно бути встановлено договором про користування спірною квартирою. Крім того, відповідачем за час перебування у вказаній квартирі, яку він займає повністю і не допускає її як власницю даної квартири, не сплачуються комунальні платежі за користування всією квартирою, у наслідок чого утворився борг за комунальними платежами, так, станом на 01.11.2020 року існує велика сума заборгованості за: холодну воду і відведення перед КП «Кривбасводоканалом» - 2156, 68 грн.; опалення по лічильнику перед АТ «Крив. теплоцентраль» - 49 361, 18 грн.; послугу з опалення перед АТ «Крив. теплоцентраль» - 456, 47 грн.; утримання будинку та прибудинкової території ТОВ «Жилсервіс-КР» - 5843,60 грн.; опалення (погашення боргу ) перед КПТМ «Кріворіжтепломережа» - 1933,44 грн. Згідно ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України , власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, вона, ОСОБА_1 , має право на свій розсуд, мирно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном: квартирою АДРЕСА_1 . Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на житловий сервітут, передбачений статями 405 та 401 ЦК України відповідач втратив з моменту продажу їй, ОСОБА_1 , квартири АДРЕСА_1 . Так, чинним законодавством України не передбачено перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника, - припинення права власності на житловий будинок припиняє право члена його сім`ї на користування цим житловим будинком. Зазначене співпадає з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України під час розгляду справи №6-158цс14 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із будинку, аналогічна позиція викладена Верховним Судом України при розгляді справи №6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. За змістом статей 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Оскільки вона, ОСОБА_1 , з 24 липня 2019 року є власником квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , то відповідач, ОСОБА_3 , як член сім`ї колишнього власника квартири, ОСОБА_5 , відповідно до положення пункту 4 частини 1 статті 406 ЦК України втрачає право користування житловим приміщенням. Вона та відповідач близьких родинних відносин не має, спільне господарство не ведуть. У зв`язку з відсутністю договірних відносин з нею , ОСОБА_1 , як новим власником спірної квартири та припиненням права власності колишнього власника на спірну квартиру, вважає, що відповідач, ОСОБА_3 , втратив право користування квартирою, оскільки його права похідні від прав колишнього власника, з дозволу якої він вселився як член сім`ї (стаття 405 ЦК України ). Договір про користування спірною квартирою між нею та відповідачем не укладався (частина 1 стаття 402 ЦК України). Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої вказано, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Стаття 155 ЖК УРСР також дає гарантії прав громадян, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), у вищезазначеній статті зазначено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідач по справі фактично позбавив її права користування житловим приміщенням. Вона вважає, що за тих обставин є підстави для виселення з квартири особи, яка не є членом її сім`ї, з яким вона не веде спільне господарство і договір про користування спірною квартирою з яким нею не укладався. Фактично у її квартирі проживає і зареєстрована стороння їй особа колишній член сім`ї продавця, внаслідок чого вона позбавлена права користуватися своєю власністю квартирою. Який також взагалі не сплачує комунальні послуги. Дані обставини мають істотне значення і є підставою виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. При поданні позову нею залучено у якості третьої особи ОСОБА_5 , так як під час укладання договору купівлі-продажу від 24 липня 2019 року квартири АДРЕСА_1 , було визначено пункт 3.1.5 вказаного договору що, продавець зобов`язується не пізніше 31.07.2021 року зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб. Даний пункт договору на час подання позову не виконаний. Особистий сервітут існував у ОСОБА_3 на час, коли власницею вищезазначеної квартири була ОСОБА_5 , тому нею залучено ОСОБА_5 у якості третьої особи. ОСОБА_5 пояснила їй, що не може самостійно виписати та виселити відповідача, оскільки останній взагалі не бажає з нею спілкуватися, та відмовляється виписуватися та виселятися з квартири.

14.04.2021 року відповідач не погодившись з позовними вимогами позивачки, подав відзив на позовну заяву в обґрунтування якого наведено наступне. Він заперечує проти позову ОСОБА_1 , свої заперечення обґрунтовує наступним: Згідно частини 1 статті 401 Цивільного кодексу України «право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом». З 21.06.2012 року його місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 . Реєстрація його місця проживання за вказаною адресою дає йому право користуватися чужим нерухомим майном квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і на даний момент належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 . Оскільки в нього немає іншого житла, що підтверджується інформацією (інформаційною довідкою) № 191248923 від 22.10.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (додаток № 1), його потреби не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно частини 6 статті 403 ЦК України «сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений». Його місце проживання було зареєстроване за вказаною адресою до того як між третьою особою ОСОБА_5 (продавцем) та позивачем ОСОБА_1 (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу квартири від 24.07.2019 року. З пункту 13 вказаного договору вбачається, що під час його укладення позивачу ОСОБА_1 було відомо про наявність його права (сервітуту) на користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . В пункті 3.1.5 вказаного договору зазначено, що «продавець (тобто - третя особа ОСОБА_5 ) зобов`язується не пізніше 31.07.2021 року зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб...». Однак, він не давав третій особі ОСОБА_5 згоди на зняття його з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , а отже вказаний пункт договору купівлі-продажу квартири від 24.07.2019 року є нікчемним. Згідно частини 2 статті 406 ЦК України «сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення». Однак, обставини, які мають істотне значення і є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відсутні і в позовній заяві позивачем ОСОБА_1 не зазначені. Отже, відсутні і підстави для виселення його з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення. Вважає за необхідне звернути увагу суду на те, що позивач ОСОБА_1 вже зверталася до суду з аналогічним позовом, в якому прохала усунути їй «перешкоди у користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 (тобто його ) таким, що втратив право користування вказаною квартирою» (додаток № 2). За результатами судового розгляду вказаного позову 27.10.2020 року Дніпровським апеляційним судом Дніпровським апеляційним судом була ухвалена постанова про відмову в задоволенні позову (додаток № 3). Обґрунтовуючи вказану постанову Дніпровський апеляційний суд в її мотивувальній частині, зокрема, зазначив наступне: «... при придбанні квартири ОСОБА_1 знала про реєстрацію у спірній квартирі відповідача. Вказане свідчить про те, що дії за договором купівлі-продажу від 24.07.2019 року, щодо передачі ОСОБА_5 права власності на квартиру ОСОБА_1 були недобросовісними стосовно ОСОБА_3 та спрямованими на позбавлення його права користування житлом».

27.04.2023 року представником відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 до суду подано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено наступне. Позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 не визнає. Право власності не тільки превалює, але й зобов`язує Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Не може бути підставою для виселення лише та обставина, що позивач є власником квартири, який має охоронюване законом право володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Не є підставою для виселення членів сім ї власника квартири, у тому числі і колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи, оскільки їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселеним із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина третя статті 9 ЖК України). Велика Палата Верховного суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі і колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватись з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору купівлі продажу (Постанова ВП Верховного суду від 21.08.2019р. по справі №569/4373/16ц). Як зазначив ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 є близькою подругою його колишньої дружини ОСОБА_5 . Деякий час вони спілкувались сім`ями, бували в гостях один одного. Таким чином, позивач ОСОБА_1 не є сторонньою особою як «покупець». Відповідно до п.1.3 договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири, нотаріально оформленого 24.07.2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , зазначено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має право користування квартирою АДРЕСА_1 . Це право не обмежено строком чи іншими обставинами. ОСОБА_3 не надавав згоди ОСОБА_5 на зняття його з реєстраційного обліку спірної квартири. Зазначена обставина достовірно була відома позивачу ОСОБА_1 , остання усвідомлено погодилась набути право власності на вказану квартиру з тими обтяженнями, які існували у попереднього власника і зазначені у договорі купівлі-продажу. ОСОБА_3 зазначив, що ОСОБА_1 жодного разу особисто не зверталась до нього з приводу оформлення договору купівлі-продажу квартири та її звільнення, або інших питань, як новий власник. Згідно інформаційної довідки №191248923 від 22.10.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, ОСОБА_3 не має іншого житла. 3 21.06.2012 року його постійне проживання та реєстрація за адресою АДРЕСА_2 дає йому право на законних підставах користування спірним нерухомим майном. Право на постійне проживання ОСОБА_3 набув як член сім ї, перебуваючи з ОСОБА_5 в зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2011 року по 21.01.2020 року. Спірне житло придбане у особисту приватну власність ОСОБА_8 за домовленістю між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Придбана квартира потребувала капітального ремонту, який було здійснено в період шлюбних відносин та за сумісні кошти. Тільки вартість ремонтних робіт, без урахування вартості матеріалів та монтажу балкону, виконаних у 2012 році у квартирі АДРЕСА_2 , становить 228 846,00 грн. згідно висновку будівельно-технічного дослідження від 10.08.2020 року. Крім цього, повністю демонтовано балкон, збільшений у розмірах, з освітленням, опаленням, засклений. На його монтаж, матеріали, роботу витрачена значна сума коштів. Таким чином, ОСОБА_3 своєю працею і коштами брав участь в утриманні майна. Шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду за ініціативою ОСОБА_5 . Після розлучення, ОСОБА_5 , укладаючи договір купівлі продажу разом з ОСОБА_1 , діяла недобросовісно, як спосіб позбавити ОСОБА_3 права на нерухоме майно та проживання в ньому. ОСОБА_3 не було відомо про вчинення правочину. Позивач ОСОБА_1 зверталась до суду із позовною заявою про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогy Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області скасовано та ухвалено нове рішення в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю відмовити. Цим же рішенням встановлено, що при придбанні квартири ОСОБА_1 знала про реєстрацію у спірній квартирі відповідача. Вказане свідчить про те, що дії сторін за договором купівлі-продажу від 24.07.2019 року щодо передачі ОСОБА_5 права власності на квартиру ОСОБА_1 були недобросовісними стосовно ОСОБА_3 та спрямовані на позбавлення його права користування житлом. Таким чином, ОСОБА_3 набув право користування житлом згідно із законом, набув охоронюване законом право на мирне володіння і користування квартирою АДРЕСА_1 . У позові ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_3 із зазначеної квартири просить відмовити.

01.06.2023 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 , подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , в якій просить: визнати недійсним договір купівлі продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,8 кв.м., житлвою площею 43,8 кв.м., від 24.07.2019 року, вчинений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Кульбіда Є.М., реєстраційний номер нерухомого майна з Державного реєстру прав на нерухоме майно 110, з поверненням сторін до первісного стану.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив наступне. 24 липня 2019 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який зареєстрований у державному реєстрі речових прав не нерухоме майно. Згідно ч.3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, таким правочин може бути визнаний судом недійсним оспорюваний правочин. Він, як заінтересована особа, вважає даний правочин недійсним внаслідок його фіктивності з наступних підстав. З ОСОБА_5 він перебував в зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2011 року. Трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була придбана в період шлюбу 15 листопада 2011 року для сумісного проживання із залученням також його коштів, в особисту приватну власність ОСОБА_5 за домовленості між ними, а саме, що таким чином його діти не матимуть права на спадщину після нього, а він матиме право на проживання в квартирі до дожиття. З 2012 року в квартирі був виконаний капітальний ремонт, в тому числі за його кошти та за рахунок його праці, вартість тільки ремонтних робіт без урахування будівельних матеріалів, сантехніки, монтажу балкону становить 228,846,00 грн. У січні 2016 року ОСОБА_5 стала власником ТОВ «Медичний центр «Мама», а він його керівником. Медичний центр знаходиться поблизу спірної квартири, яка для ОСОБА_5 має значення як за місцем розташування до роботи, так і внаслідок її добротного обладнання. 10 липня 2019 року ОСОБА_5 звернулася до суду із заявою про розірвання шлюбу. Він заперечував проти розірвання шлюбу та підстав позову, суд надавав за його клопотанням строк для примирення, деякий час вони підтримували подружні стосунки, але в кінці серпня 2019 року ОСОБА_5 припинила з ним стосунки як подружжя. 19.12.2019 року за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу їх шлюб було розірвано. Після винесення рішення суду про розлучення, він продовжував проживати в спірній квартирі, його права на житло не порушувались, але відчував, що ОСОБА_5 бажає позбутися його з квартири. ОСОБА_1 з ним добре знайома, є близькою подругою ОСОБА_5 , підтримувала з нею тісний зв`язок, допомагала їх сім`ї в отриманні коштів на ведення бізнесу. Деякий час вони спілкувалися сім`ями, бували в гостях один одного. Таким чином, позивач ОСОБА_1 не є сторонньою особою як «покупець», та була освідомленою щодо його права на проживання в квартирі, як і про наміри ОСОБА_5 позбутися його. Станом на вчинення оспорюваного правочину, ОСОБА_1 була забезпечена житлом, у м. Кривому Розі мала дві квартири по АДРЕСА_3 , що підтверджується витягами з реєстру прав на нерухоме майно. Оспорюваний договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , вчинений 24.07.2019 року, до винесення рішення про розірвання шлюбу 19.12.2019 року. Про його існування йому стало відомо у грудні 2019 року, внаслідок звернення до суду ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 . Незалежно від розлучення, він, як член сім`ї власника житла, має право на користування житловим приміщення квартири АДРЕСА_1 , та не мав наміру його залишати, що унеможливлювало ОСОБА_8 позбавити його цього права. За відповідних обставин, це право могло бути припинено новим власником. Для чого був вчинений оспорюваний правочин договір купівлі продажу між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , які обидві діяли умисно для досягнення мети позбавити його цього права та виселити з квартири. Таким чином, між ними був укладений договір купівлі- продажу спірної квартири для виду. Обставини, що передували укладанню договору свідчать про те, що обидві сторони договору були об`єднані єдиним наміром позбавити його права проживання в квартирі шляхом виселення, а тому вчинили фіктивний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 без наміру досягнення правових наслідків договору купівлі-продажу. Сторони мали інші цілі ніж ті, що передбачені цим правочином. При укладанні оспорюваного правочину, воля сторін відповідала зовнішньому ix прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином. Так, квартира АДРЕСА_1 фактично не була передана ОСОБА_1 як покупцю 24.07.2019 р. у відповідності до п. 3.1.1 договору, оскільки він й ОСОБА_5 , на час укладання правочину проживали разом в одній квартирі, вони підтримували стосунки як подружжя, шлюб між ними не було розірвано. ОСОБА_1 особисто, як новий власник, не зверталась до нього з приводу звільнення квартири або вселення в квартиру з членами сім`ї. Правочин був вчинений таємно від нього, та як він зазначив, він взнав про ці дії лише у грудні 2019 року, з плином більше чотирьох місяців. ОСОБА_1 жодного разу не була присутня у суді для підтримки заявленого нею позову, уникала спілкування з ним, змінила номер телефону, а за старим номером піднімала трубку ОСОБА_5 , здійснюючи контроль за ситуацією. Квартира не звільнена від меблів, техніки, речей домашньої обстановки, та ОСОБА_1 була обізнана, що він зареєстрований і проживає у спірній квартирі, передбачала негативні наслідки для себе у випадку неможливості передання їй майна в натурі як новому власнику, не оспорює в позові, що він набув право на користування житлом відповідно до закону. Була освідомлена, що він не звільняє квартиру за вимогою ОСОБА_5 . Погодилась набути право власності на вказану квартиру з тими обтяженнями, які існували у попереднього власника і зазначені п. 1.3 Договору з наміром сприяти ОСОБА_5 у позбавлені його права на проживання в спірній квартирі та виселені. Правочин вчинено між сторонами з приховуванням справжніх намірів учасників. Волевиявлення обох сторін не збігається з їх внутрішньою волею. При зверненні до суду ОСОБА_1 діяла через представника, а згодом від її імені стала діяти ОСОБА_5 , посилаючись на довіреність, що свідчить про скерованість дій, єдність умислу обох сторін направлений на припинення його права на користування житловим приміщенням та виселення. Так, ОСОБА_5 , 26.05.2023 року намагалась поселити в квартиру сторонню особу для створення неможливих умов сумісного проживання, та примусити його залишити житло. ОСОБА_1 самоусунулась, не проявляла активності як новий «власник», не намагається витребування майна з чужого незаконного володіння, здійснити реєстрацію у спірній квартирі, вселитись в квартиру у судовому порядку. Згодом пред`явила позов до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, провадження по справі зупинено до розгляду цієї справи. Стверджує, що обидві сторони вчинили такий правочин умисно, лише для виду. Сторони мали інші цілі ніж ті, що передбачені цим правочином, саме ОСОБА_5 за допомогою ОСОБА_1 , її усвідомленою згодою на укладання фіктивного правочину, щоб у майбутньому використати цей правочин для позбавлення його права проживання в квартирі та його виселення. Наміру залишити спірну квартиру у ОСОБА_5 немає. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року встановлено, що дії сторін за договором купівлі-продажу від 24.07.2019 року щодо передачі ОСОБА_5 права власності на квартиру ОСОБА_1 були недобросовісними стосовно ОСОБА_3 та спрямовані на позбавлення його права користування житлом. Згідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч.1,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним, відповідно до ст. 234 ЦК України.

13.12.2023 року представником позивача ОСОБА_1 (відповідачкою за зустрічним позовом) ОСОБА_2 було подано відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 , в якому зазначено наступне. Із зустрічними позовними вимогами погодитися не може з наступних підстав. ОСОБА_3 позовні вимоги мотивовано тим, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_5 , з 29.04.2011 року, який розірвано 19.12.2019 р. У 2011 році на спільні кошти з ОСОБА_5 ним була придбана квартира у АДРЕСА_2 . Дана квартира була оформлена на ОСОБА_5 , як її особиста власність, щоб діти ОСОБА_3 не мали права на спадкування. При цьому між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були домовленості, що він може проживати у купленій ОСОБА_5 квартирі довічно. Згодом, у 2012 році у квартирі ОСОБА_5 було зроблено ремонт за сумісні кошти подружжя, розмір вартості якого за оцінкою експерта склав 228 846,00 грн. ОСОБА_1 є спільною знайомою колишнього подружжя ОСОБА_9 , яка допомагала останнім вести бізнес, надавала їм грошові кошти, була обізнана про проживання ОСОБА_3 у квартирі за адресою : АДРЕСА_2 . Про обставину, що ОСОБА_5 продала квартиру ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_3 дізнався у 2019 році, коли ОСОБА_1 звернулась до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу з позовною заявою про визнання його таким, що втратив право користування житлом. У позовних вимогах ОСОБА_1 було відмовлено, в зв`язку з тим, що представник ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції не ставив питання про виселення ОСОБА_3 , як відповідача по справі. ОСОБА_3 вважає правочин купівлі-продажу квартири фіктивним, так як воля сторін не відповідала їх зовнішньому прояву, вважає, що при укладанні договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 їх дії є недобросовісними відносно ОСОБА_3 та були направлені на позбавлення останнього права користування житлом. Але твердження відповідача не відповідають дійсності з наступних підстав. У середині 2019 року ОСОБА_5 запропонувала ОСОБА_1 придбати у неї квартиру, в зв`язку з тим, що вона перебувала у складному фінансовому стані і потребувала значних матеріальних коштів для повернення боргів, в зв`язку з придбанням медичного обладнання до свого медичного центру. Перевіривши договір купівлі-продажу та впевнившись, що квартира є особистою власністю ОСОБА_5 , сторони домовились про ціну та 24 липня 2019 року між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу квартири був укладений в письмовій формі, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М., зареєстрований в реєстрі за № 1124. Договір купівлі продажу був зареєстрований у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №110. На час укладання договору купівлі-продажу в квартирі був зареєстрований колишній чоловік продавця ОСОБА_5 ОСОБА_3 . Продавець ОСОБА_5 впевнила ОСОБА_1 , що у матері її колишнього чоловіка є квартира, що він обіцяв їй покинути квартиру, та поїхати мешкати до матері, яка потребує допомоги. Однак, отримавши у власність квартиру та ключі від квартири, ОСОБА_1 не змогла користуватися належним їй майном, оскільки проживаючий у квартирі колишній чоловік продавця ОСОБА_3 в категоричній формі відмовляється покидати помешкання, вказуючи, що з квартири його ніхто не виселить. Зі слів ОСОБА_5 ОСОБА_3 шантажує її своїм проживанням у квартирі та небажанням виселитись, вимагає від останньої, щоб вона придбала йому однокімнатну квартиру, тоді він звільнить квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та не буде чинити перешкод у користуванні власністю ОСОБА_1 ОСОБА_1 було встановлено нові замки у своїй квартирі, однак коли вона разом з ОСОБА_5 прийшла до своєї квартири за адресою: АДРЕСА_2 , щоб встановити у своїй квартирі сигналізацію, то замки були змінені і доступу до своєї квартири ОСОБА_1 не отримала. У квартирі знаходилась невідома їм особа (чоловік), зі слів якого у нецензурній формі, з образами і з використанням матерньої лексики, вони зрозуміли, що дану квартиру йому здав в оренду ОСОБА_3 , і якщо вони ще будуть приходити, то він їх вб`є. Відчинити двері квартири за адресою: АДРЕСА_2 , невідомий чоловік, який знаходився у квартирі, відмовився, впродовж довгого часу кричав нецензурні слова і погрожував фізичною розправою, якщо ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не підуть і не перестануть стукати у двері. За комунальні послуги ОСОБА_3 не сплачує, заборгованість по сплаті комунальних платежів згідно до Довідки №26, виданою Криворізькою об`єднаною міською довідково-інформаційною службою збільшується катастрофічно та вже досягає близько 100 000 грн. Дану квартиру ОСОБА_1 придбала, щоб розпоряджатись нею на її власний розсуд, однак не може цього зробити, так як ОСОБА_3 чинить їй перешкоди у користуванні її власністю, змінює замки, умисно не покидає належне їй житло, впускає сторонніх осіб до її власності, не сплачує за спожиті комунальні послуги, унеможливлює право ОСОБА_1 на власний розсуд користуватись своєю власністю, завдає їй матеріальних збитків. Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки сторони його уклали без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися. Однак дане твердження не відповідає дійсності, так як оспорюваний договір купівлі-продажу квартири не був удаваним чи фіктивним, умислу позбавити ОСОБА_3 житла ніхто не мав. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для виду, повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. При цьому слід звернути увагу, що після укладення договору купівлі-продажу від 24 липня 2019 року квартира АДРЕСА_4 була зареєстрована на праві власності за покупцем ОСОБА_1 . Таким чином, на виконання умов договору купівлі-продажу від 24 липня 2019 року право власності на спірну квартиру перейшло та в установленому законом порядку зареєстроване за ОСОБА_1 . Тобто, передбачені договором купівлі-продажу правові наслідки дійсно настали.

13.12.2023 року представником відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_5 ОСОБА_6 було подано відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 , в якому зазначено наступне. Вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Дійсно ОСОБА_3 мотивує тим, що перебував в шлюбі з ОСОБА_5 з 29.04.2011 року, шлюб розірваний 19.12.2019 року. 15.11.2011 року ОСОБА_5 за особисті кошти придбала квартиру по АДРЕСА_2 . У зв`язку з тим, що квартира була набута в шлюбі з ОСОБА_3 , то останній у нотаріуса написав відповідну заяву, та не вказував, що квартира є спільним майном подружжя. При укладанні шлюбу, у ОСОБА_3 особистих грошових коштів не було взагалі, останній тривалий час не працював. Попередня дружина ОСОБА_10 подала позовну заяву про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітнього сина, яким є інвалідом. ОСОБА_10 просила стягнути аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу). ОСОБА_3 проти позову заперечував, мотивував тим, що грошових грошей в нього немає, він має мінливий дохід, не працює. Судовим рішенням Саксаганського районного суду від 16.02.2011 року по справі 2-1134/11 стягнуто з ОСОБА_11 аліменти в розмірі 950 грн. на утримання сина. Як вище зазначено, вказана обставина підтверджує те, що ОСОБА_3 не працював, доходу та заощаджень не мав. Коли ОСОБА_3 та ОСОБА_5 одружилися, то останній обіцяв носити її на руках. Казав, що таку жінку як вона, ніколи не бачив, та хулив попередню дружину. Жалівся, що вона його обібрала до нитки, що він колишній дружині та дітям залишив все. Фактично одяг, всі інші необхідні речі, ОСОБА_3 купила ОСОБА_5 . Через деякий час ОСОБА_3 став казати, що не може «сидіти на шиї» у ОСОБА_5 , хоче працювати, та умовив ОСОБА_5 оформити його в ТОВ «Медичний центр МАМА», засновником якого була ОСОБА_5 ОСОБА_5 працевлаштувала ОСОБА_3 в ТОВ «Медичний центр МАМА» директором, оскільки останній нічого не міг робити по медичній лінії. Був директором чисто бланково, йому нараховувалася заробітна плата та сплачувалися податки, щоб останній міг отримувати пенсію. Про те, що ОСОБА_3 тривалий час не працював та фактично не отримує пенсію, із-за відсутності страхового пенсійного стажу, свідчать документи додані до позовної заяви, з яких вбачається, що останній фактично отримує мінімум соціальної допомоги, а не пенсію. В подальшому ОСОБА_3 був звільнений з роботи, оскільки не те, що не ходив на роботу, а й в силу своєї некомпетентності став заважати та шкодити в роботі ТОВ. Через деякий час ОСОБА_3 став вимагати у ОСОБА_5 матеріальні блага та остання надала йому управляти належний їй на праві приватної власності автомобіль. Після тривалого часу ОСОБА_5 зрозуміла, що потрібна ОСОБА_3 не для створення сім`ї, сумісного піклування один про одного, а для того щоб його утримували. На вимоги ОСОБА_5 , останній не бажав працевлаштовуватися. ОСОБА_5 просила ОСОБА_11 піти до РАЦС та подати заяву про розірвання шлюбу, добровільно шлюб розірвати, оскільки у них дітей не було. Спочатку ОСОБА_11 обіцяв піти та добровільно розірвати шлюб в РАЦСі, а потім став вимагати у неї грошові кошти, тоді від шлюб розірве. За таких підстав, ОСОБА_5 була вимушена звернутися до суду про розірвання шлюбу, який і був розірваний за рішенням суду. Щодо продажу квартири, яку продала ОСОБА_8 своїй подрузі ОСОБА_1 , слід зазначити, що як в позові ОСОБА_3 вказав, ОСОБА_1 дійсно є знайомою ОСОБА_5 . Як вірно ОСОБА_3 зазначив в позові, ОСОБА_1 тривалий час допомагала ОСОБА_8 коштами на розвиток бізнесу, придбання медичного обладнання, яке має велику вартість. Тому ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_1 на протязі 2015- 2016 років у позику 20 000 доларів США. ОСОБА_11 знав про зазначену обставину, оскільки на той час був директором ТОВ та отримував медичне обладнання, ставив обладнання на баланс. Однак про зазначену обставину чомусь умовчує. Як вище було зазначено, на початку 2019 року шлюбні стосунки між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були припинені, та наприкінці 2019 року вирішувалося питання щодо розірвання шлюбу. ОСОБА_3 спочатку погодився добровільно розірвати шлюб, а потім став вимагати грошову компенсацію, за те, що ОСОБА_5 «поламала його життя», як моральну шкоду за те, що він проживав з ОСОБА_5 , шкоду за те, що проживав з ОСОБА_5 . Ще навесні 2019 року ОСОБА_1 стала просити ОСОБА_8 повернути їй грошові кошти у повному обсязі. До цього часу залишок боргу складав 10 000 доларів США. До цього часу ОСОБА_5 повернула ОСОБА_1 10 000 доларів США, при цьому тягар на утримання ОСОБА_3 та повернення боргу, лежав на плечах ОСОБА_5 , яка повертала грошові кошти не за рахунок спільних грошей з позивачем, а за рахунок прибутку ТОВ. Коли ОСОБА_1 стала повернути їй грошові кошти у повному обсязі, то домовилися, що ОСОБА_5 продасть їй квартиру за 15000 доларів США, при цьому в зазначену суму грошей буде входити і борг в сумі 10000 доларів США. ОСОБА_3 знав про зазначену обставину, та обіцяв виписатися з квартири, прописатися та переїхати проживати до своєї матері на АДРЕСА_5 . Однак після того як квартира була продана, ОСОБА_3 став ставити ультиматум, що з квартири не буде виписуватися та квартиру не покине, доки йому ОСОБА_5 не купить квартиру. Слід зазначити, що проживаючи в квартирі, ОСОБА_3 не сплачує комунальні послуги та заборгованість складається біля 100000 гривень. Окрім того, ОСОБА_3 вже декілька разів міняв замки в квартирі, щоб унеможливити проживання власників квартири. ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в листопаді 2023 року прийшли в квартиру, однак їм двері ніхто не відчинив. В квартирі знаходилися сторонні особи, коли ОСОБА_5 через двері стали спілкуватися з невідомим чоловіком, то останній в нецензурній формі повідомив, що зазначену квартиру орендує, що йому в оренду квартиру здав ОСОБА_3 , який на теперішній час проживає у невідомої жінки. Квартиру ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_1 придбала за договором купівлі продажу. Договір не був удаваним, укладений не з метою позбавлення права проживання ОСОБА_3 . Останній знав, що квартира була набута за особисті кошти ОСОБА_5 , що договір купівлі-продажу не удаваний, не фіктивний, а спрямований на реальне настання правових наслідків. Після укладання договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 умисно не покидає житло та його всі дії, у тому числі і несплата комунальних послуг, направлені на завдання шкоди ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , направлені на те, що останні придбали ОСОБА_3 квартиру, не маючи на те законних прав. За таких підстав, позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню та нічим не підтверджуються.

18 грудня 2023 року позивачем за зустріним позовом ОСОБА_3 (відповідачем за первісним позовом) до суду подано відповідь на відзив представника позивачки ОСОБА_1 (відповідачки за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , в обґрунтування якого зазначено наступне. У відповіді на відзив звертає увагу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27.10.2020 року, що міститься в матеріалах справи та набрала законної сили, де встановлено, що дії сторін за договором купівлі- продажу від 24.07.2019 року щодо передачі ОСОБА_5 права власності на квартиру ОСОБА_1 були недобросовісними стосовно ОСОБА_3 та спрямовані на позбавлення його права користування житлом. У відповідності до ст. 82 п.4 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, факт недобросовісних дій ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , спрямованих на позбавлення його права користування житлом при укладанні договору купівлі-продажу квартири, встановлений рішенням суду. У відзиві зазначено, що після укладання договору купівлі-продажу від 24 липня 2019 року, квартира АДРЕСА_1 була зареєстрована на праві власності за покупцем ОСОБА_1 . Таким чином, на виконання умов договору купівлі-продажу від 24.07.2019 року право власності на спірну квартиру перейшло та в установленому законом порядку зареєстроване за ОСОБА_1 , тобто передбачені договором купівлі-продажу правові наслідки дійсно настали, а тому відсутні підстави для визнання договору фіктивним. Вважає за необхідне відрізняти відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент його вчинення від деяких фактичних даних, які створюють видимість його виконання складання необхідних документів, передача майна, тощо. Договір купівлі- продажу нерухомого майна потребує нотаріального посвідчення, після чого дані про нового власника автоматично вносяться до Державного реєстру прав на нерухоме майно. Необхідно враховувати обставини за яких відбувся правочин на час його укладання та мету його учасників. Як правило, фіктивний правочин не служить поштовхом для дій із здійсненням його сторонами своїх прав та виконання обов`язків, а учасники правочину є близькими людьми, що мають противоправну мету. З ОСОБА_5 він перебував в зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2011 року. Спірна квартира придбана 15.11.2011 року, в період шлюбних відносин, шлюб між ними розірвано рішенням суду 19 грудня 2019 року. В період шлюбних відносин та за сумісні кошти в квартирі виконано капітальний вартісний ремонт, монтаж балкону, автономне опалення та інше. Вкладені кошти на придбання вартісного медичного обладнання ТОВ «Медичний центр «Мама», власником якого є ОСОБА_5 , а він був його керівником. Внаслідок розпаду сім`ї, виникла потреба у поділу майна подружжя, а ОСОБА_5 не мала наміру його ділити. Як не мала наміру ділити квартиру, яка для неї важлива, оскільки знаходиться в межах медичного центру та в добротному стані. Незалежно від розлучення, він, як член сім ї власника житла, має право на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 та не мав наміру його залишати, що унеможливлювало ОСОБА_5 позбавити його цього права. За відповідних обставин це право могло бути припинено новим власником. Для чого і був вчинений договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , з метою змінити власника спірного нерухомого майна та через нього вирішити питання його виселення. Станом на час вчинення договору купівлі-продажу 24 липня 2019 року, шлюб між ним та ОСОБА_5 , не був розірваний. Він постійно проживав в квартирі та був зареєстрований в ній. Договір купівлі-продажу вчинений без його відома та повідомлення. ОСОБА_1 усвідомлювала, що він має право користування житловим приміщенням. Це право закріплено за ним і в п.1.3 договору купівлі-продажу від 24.07.2019 року. ОСОБА_1 забезпечена житлом, має на праві особистої приватної власності дві квартири за адресою: АДРЕСА_6 та квартиру за адресою: АДРЕСА_7 . То на досягнення яких юридичних наслідків ОСОБА_1 вчинила договір купівлі-продажу, звісно з метою його виселення на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_1 жодного разу особисто не пред`являла до нього вимог звільнити квартиру та не вчиняла ніяких активних дій щодо захисту свого права власності. Всі процеси відбувались під контролем ОСОБА_5 . В позовній заяві про його виселення, зазначений адрес для листування офісу ОСОБА_5 - АДРЕСА_8 , за номером телефону ОСОБА_1 трубку піднімає ОСОБА_5 . Звернення до місцевих та правоохоронних органів здійснює ОСОБА_5 , що діє на підставі довіреності. Зазначене свідчить про байдужість ОСОБА_1 ОСОБА_1 не намагалась досягти правового результату за договором купівлі-продажу. Обидві сторони договору були об`єднані єдиним наміром позбавити його права на проживання в квартирі шляхом виселення, а тому вчинили фіктивний договір купівлі-продажу квартири, без наміру досягнення правових наслідків договору купівлі-продажу. Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

18 грудня 2023 року позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 (відповідачем за первісним позовом) до суду подано відповідь на відзив представника відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_5 ОСОБА_6 . В обґрунтування наведено наступне. Ним, ОСОБА_3 , подано до суду зустрічну позовну заяву до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу від 24.07.2019 року недійсним з мотивів його фіктивності, що вчинений для виду, що обидві сторони правочину діяли умисно для досягнення мети ОСОБА_5 позбавити його права на квартиру та виселити з неї. Представник ОСОБА_5 адвокат Примаков К.Л., що діє в її інтересах, надав до суду відзив на зустрічну позовну заяву про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , вчиненого 24 липня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , недійсним, що заявлені ним позовні вимоги не підлягають задоволенню. Надані представником аргументи, не заслуговують на увагу з наступних підстав. Намагання ОСОБА_5 та її представника представити його, ОСОБА_3 , як безгрошову та корисну особу, не ґрунтуються на відповідних доказах та зводяться до приниження з використанням матеріалів з сайту «Судова влада України», які не містять інформації щодо предмету спору, не містять прізвищ сторін, провадження та адрес, без відповідного посвідчення. Крім цього, до відзиву долучені матеріали іншої особи щодо притягнення до адміністративної відповідальності, інформація щодо стосунків з його попередньою родиною, наявність однокімнатної квартири його матері похилого віку, що мали місце до реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , все це не відноситься до предмету доказування. З ОСОБА_5 він перебував в зареєстрованому шлюбі з 29.04.2011 року по 19.12.2019 року. Спірна квартира АДРЕСА_1 набувалась для них обох, для їхньої сім`ї, із залученням також його коштів, а не виключно в особисту власність ОСОБА_5 . ОСОБА_5 гарантувала його право на проживання в квартирі до смерті та навіть допомогу своєї дочки у старості, за умови оформлення квартири в особисту власність. Таким чином, просила забезпечити їй спокій, щоб на це майно не претендували його діти в майбутньому, як на спадщину. На той час він не хотів починати свої подружні стосунки з недовіри, тому і погодився. Незважаючи на те, що спірна квартира оформлена в особисту власність ОСОБА_5 , це не звільняє останню від спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя належними та допустимими доказами, а саме наявності джерела коштів останньої для набуття спірного нерухомого майна в особисту власність 15.11.2011 року. Предметом заявленого ним позову, є недійсність договору купівлі-продажу від 24.07.2019 року трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , вчиненого між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , з підстав його фіктивності. Договір продажу квартири вчинено в період шлюбних відносин, без його участі та без його відома. Його охоронюване законом право користування жилим приміщенням спірної квартири, відображено в п.1.3. договору купівлі-продажу та усвідомлювалось ОСОБА_1 Згоди на зняття його з реєстраційного обліку спірної квартири, ОСОБА_5 він не надавав. Таким чином, остання фіктивно, шляхом укладання договору купівлі-продажу з ОСОБА_1 , змінила власника спірного нерухомого майна, з метою позбавити його прав на квартиру, а ОСОБА_1 їй в цьому сприяла, що свідчить про єдність умислу сторін договору купівлі-продажу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року, дії сторін за договором купівлі-продажу від 24.07.2019 року щодо передачі ОСОБА_5 права власності на квартиру ОСОБА_1 були недобросовісними стосовно ОСОБА_3 та спрямовані на позбавлення його права користування житлом. Вчинення ОСОБА_5 договору купівлі-продажу квартири внаслідок необхідності повернення ОСОБА_1 боргу у розмірі 10000 доларів США, є вигадкою останньої. Як і те, що він знав про зазначену обставину та обіцяв виписатися з квартири та перейти проживати в однокімнатну квартиру до своєї матері. Зазначене спростовується обставинами справи та умовами договору саме купівлі-продажу. Відповідно до п.2.1 договору, продаж квартири вчинений за 167911.00 грн., які продавець отримав від покупця в безготівковому порядку на свій рахунок, відповідно до п.2.4 затверджено, що будь-які інші документи, що містять відомості фінансового характеру, відмінні від 167911,00 грн., не мають юридичного значення. Наполегливе до цього часу відстоювання ОСОБА_5 свого інтересу щодо спірного нерухомого майна та вчинення фактично особистих активних дій, під прикриттям доручення від імені ОСОБА_1 , зняття його з реєстраційного обліку, намагання вселити сторонню особу, чим примусити його звільнити квартиру, звернення до Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області про притягнення до відповідальності за самоуправство, звернення зі скаргою до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань свідчать про те, що ОСОБА_5 не є байдужою до квартири АДРЕСА_9 та активно відстоює право власності, оскільки договір купівлі-продажу квартири був вчинений нею для виду, саме з метою виселення його з квартири, а не втратою нерухомості. ОСОБА_1 , як близька подруга ОСОБА_5 , була обізнана щодо намірів останньої, знала, що він зареєстрований і проживає в квартирі, усвідомлювала його право на проживання в квартирі відповідно до закону, погодилась набути право власності на квартиру з існуючими обтяженнями з наміром сприяти ОСОБА_5 у позбавленні його права на проживання в спірній квартирі та виселенні. Саме тому її позиція пасивна. Протягом чотирьох років, ОСОБА_1 , як новий власник, особисто не проявляла інтересу до нерухомості, згодом пред`явила позов до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Провадження по справі зупинила до результату розгляду цієї справи. Загальні вимоги, додержання яких необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Відповідно до частин 1.5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, за правилами статті 215 цього Кодексу є підстави для визнання його недійсним, відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Вважає пред`явлений ним позов обґрунтованим та просить його задовольнити.

21.02.2024 року від позивачки ОСОБА_1 (відповідачки за зустрічним позовом) до суду надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено наступне. Вважає за необхідне надати додаткові пояснення на підтвердження факту порушення її законних інтересів і прав. Нею не заперечується обставина, що вона є спільною знайомою колишнього подружжя ОСОБА_9 . Вона допомагала ОСОБА_5 вести бізнес, надавала у борг подружжю грошові кошти. У 2019 році ОСОБА_5 запропонувала їй купити у неї квартиру, вона запевнила її , що ОСОБА_3 самостійно зніметься з реєстрації через декілька місяців, після того як вона придбає квартиру. З її слів, він переїде до матері, так як вона хворіла і потребувала догляду. При цьому ОСОБА_5 просила її дозволити їй певний час прожити в цій квартирі, доки вона не знайде прийнятне для неї житло після продажу квартири. Вона гарантувала їй, що буде сплачувати за комунальні платежі. В зв`язку з тим, що вона давно знає ОСОБА_5 , у неї не було підстав сумніватись у її словах, тому, порадившись з чоловіком, вона погодилась. Правочин купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , відповідав її волі і зовнішньому прояву при укладанні договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири між ОСОБА_5 та нею, ОСОБА_1 . Жодна з них не діяла недобросовісно відносно ОСОБА_3 , та не мали наміру позбавити останнього права користування житлом. Після купівлі-продажу квартири, нею, за адресою: АДРЕСА_2 , виходячи з їхніх домовленостей, ОСОБА_5 продовжувала проживати в вищезазначеній квартирі, однак ОСОБА_3 почав вимагати від останньої грошові кошти і вигнав її вже з її квартири за адресою: АДРЕСА_2 , тому вона змушена була звернутись до суду, так як у її плани не входило подальше проживання у цій квартирі інших осіб. Вона з чоловіком (до його смерті) мала намір переїхати жити від дітей в квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , а після смерті її чоловіка, їй стало важко проживати у квартирі з дітьми за адресою її реєстрації: АДРЕСА_7 , так як вона вже літня людина і має право на спокійний спосіб життя, тому вона хотіла як найшвидше зробити у придбаній у ОСОБА_5 квартирі ремонт та переїхати туди жити. Однак, вона не може цього зробити через ОСОБА_3 , так як він чинить їй перешкоди у користуванні власністю, тому вона вимушена проживати з дітьми. До зустрічного позову ОСОБА_3 надано інформаційну довідку 191225087 від 03.12.2019 р., згідно до якої у її володінні знаходиться три об`єкта нерухомості, однак, просить суд, звернути увагу, що пошук за вищезазначеною довідкою здійснено за частковим співпаданням, а тому інформація з даної довідки співпадає тільки щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 , іншої нерухомості, визначеної у довідці, у неї немає. Слід відзначити, що при введенні її прізвища у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, результат пошуку видає часткове співпадання і зазначена примітка на сайті реєстру, що: «Зверніть увагу: в результатах пошуку можуть бути об`єкти, що не належать вказаній особі. Це тому, що в реєстрі є об`єкти, що належать особам з таким самим прізвищем іменем, по-батькові, але без зазначення податкового номеру. Щоб здійснити точний пошук, спробуйте зазначити лише РНОКПП особи». Так за результатами пошуку станом на 21.02.2024 за її прізвищем та ім`ям видається нерухомість: АДРЕСА_2 : АДРЕСА_10 у неї ніколи не було, даний будинок належить особі, яка має схоже на її прізвище та ім`я. Коли до реєстру вводиться тільки її РНОКПП та паспорт, то видається реальна її нерухомість, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_2 , іншої нерухомості у неї немає, дана обставина підтверджується інформаційною довідкою 366281772. Фактично зараз в її квартирі проживає колишній чоловік її подруги - ОСОБА_3 , який є відповідачем по справі, який чинить їй перешкоди у проживанні в квартирі, не дає можливості спокійно почати жити у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , не пускає до квартири осіб, яким вона доручила управління даною квартирою. Через побоювання фізичного насилля по відношенню до себе з боку ОСОБА_3 , враховуючи, що він веде себе дуже агресивно і жорстко, тобто робить все, щоб перебування і існування її або інших осіб у її квартирі стало неможливим, вона не може користуватись своєю власністю. ОСОБА_3 лякає її своєю поведінкою, самоуправно намагається розпоряджатись її квартирою. Постійні конфлікти через неможливість користуватись, володіти і розпоряджатись своєю квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , призводять до погіршення її здоров`я. На прохання покинути житло, ОСОБА_3 не реагує, вимагає, щоб ОСОБА_5 придбала йому однокімнатну квартиру. В утриманні квартири, її ремонті, оплаті за комунальні послуги, ОСОБА_3 участі не приймає, чим завдає їй значних матеріальних збитків, так борг за централізоване опалення з моменту звернення до суду по сьогоднішній день збільшився до практично 80.000 грн., при цьому ОСОБА_3 на даний момент навіть не прописаний в квартирі. Вона повідомляла про вищезазначені обставини колишню власницю квартири ОСОБА_5 , навіть звернулась до суду, щоб розірвати договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та повернути грошові кошти, витрачені на придбання вищезазначеної квартири. Однак ОСОБА_5 повідомила її, що у неї немає грошових коштів, щоб їй їх повернути і запевнила її, що вона умовить ОСОБА_3 звільнити її квартиру. ОСОБА_5 , діючи на підставі її довіреності, неодноразово викликала поліцію, заяви до поліції щодо агресивних дій та самоуправства ОСОБА_3 , однак навпаки, нічого не змінюється, навпаки він її побив і не впустив до квартири у січні 2024 року, коли вона мала намір повідомити ОСОБА_3 , що він не має права займати всі три кімнати квартири і має обрати собі одну кімнату, а інші звільнити. Дана обставина підтверджується відповідним відео, яке вона долучила до матеріалів справи. Таким чином, ОСОБА_3 намагається її і ОСОБА_8 залякати, щоб вона відмовилась від своєї власності і боялась його, а він за її рахунок буде продовжувати користуватися квартирою замість неї, а вона продовжує проживати з дітьми в їх квартирі, так як вона не має фінансової можливості придбати собі інше житло. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у спpaвi № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) проведено ґрунтовний аналіз позицій Європейського суду з прав людини щодо права на повагу до житла особи, її прав не бути виселеною чи позбавленою свого житла, бо такий захист поширюється як на власника житла (рішення у справі Gillow v. the U.К. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові звернула увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №№447/455/17 врахувала вимоги про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності. Разом із тим, встановивши, що права позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки, з якою після розірвання шлюбу залишився проживати син, тому відповідач як колишній член її сім`ї втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом її сім`ї, не зареєстрований у спірному житловому будинку. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідне до частини 1 статті 109 Житлового кодексу виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Просить суд звернути увагу, що ОСОБА_3 чинить перешкоди у проживанні їй та іншим особам, яким вона, як власник, хотіла надати прихисток і допомогу в вищезазначеній квартирі. Також просить звернути увагу, що мати ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , має на праві власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №366281772 від 18.02.2024 року. Про жодні боргові зобов`язання ОСОБА_5 до ОСОБА_3 їй нічого не відомо, навпаки, вона вперше про це чує, і дуже здивована, що в останнього були якісь грошові кошти до шлюбу з ОСОБА_13 . Навпаки ОСОБА_5 весь час скаржилась їй, що фактично всі грошові кошти в сім`ї заробляла вона, а ОСОБА_3 фактично був домогосподаркою, а не чоловіком, який утримує сім`ю. При цьому їй не зрозуміло, чому фактично чужа їй людина, яка є агресивною та допускає фізичне насилля по відношенню до жінок, має продовжувати проживати в її квартирі, при цьому їй як власниці вказує, кого їй впускати до свої квартири. Просить суд звернути увагу, що вона вважає, що якщо у ОСОБА_3 є якісь претензії до ОСОБА_5 , то вони не стосуються жодним чином її, так як вона бажає дану квартиру залишити у своєму володінні і почати нарешті нею користуватись, розпоряджатись і володіти, однак через ОСОБА_3 , його агресію і цинічне зухвальство через його безкарність вона не може цього робити. Додатково надає суду ухвалу від 02 лютого 2024 року за цивільною справою № 214/8200/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про розірвання договору, визнання права власності, стягнення грошових коштів, яка доводить, що вона має намір залишити у своєму володінні квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та як вона хоче мирно проживати одна у вищезазначеній квартирі без своїх дітей, з якими вона зараз проживає в їх квартирі. Проживати з ОСОБА_3 в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 вона боїться, так як він дуже агресивний і підступний, крім того він чужа для неї людина, яка вже багато років продовжує чинити їй перешкоди у користуванні своєю власністю, не допускає нікого в її квартиру, не сплачує за комунальні послуги, чим завдає їй матеріальних збитків.

В судовому засіданні 02.02.2024 року представник позивачки ОСОБА_1 (відповідачки за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , позов підтримала в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просила відмовити.

В судовому засіданні 02.02.2024 року представник третьої особи (відповідачки за зустрічним позовом) ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , не заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 , у задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

В судовому засіданні 02.02.2024 року відповідач ОСОБА_3 (позивач за зустрічним позовом) та його представник ОСОБА_4 , заперечували проти задоволення позову ОСОБА_1 , зустрічний позов підтримали. ОСОБА_3 при цьому заначив, що 29.04.2011 року він уклав шлюб з ОСОБА_5 , стосунки були нормальні. В кінці літа 2011 року виник намір купити квартиру. У них були накопичення, також ОСОБА_5 брала гроші у батьків. Грошима користувалися без розписок. Між собою домовилися, що квартиру будуть оформлювати на ОСОБА_5 . Він вирішив у ОСОБА_5 взяти розписку, текст якої набрав на комп`ютері. Гроші були вдома. ОСОБА_5 спочатку не хотіла підписувати розписку, але потім він її умовив. Він на той час працював в поліції, до декларації він цю суму не вносив. Ці 12 000 доларів США ОСОБА_5 передала за квартиру, ці гроші до передачі були не вдома. За квартиру продавцям передали 23 000 доларів США. При укладенні договору купівлі продажу він був присутній, нотаріус його попередив про наслідки укладеного договору, він заяву підписував без примушення.

В судовому засіданні 13.02.2024 року в якості свідка була опитана ОСОБА_14 , яка показала наступне. Всіх знає, ОСОБА_5 це її мати, ОСОБА_3 колишній чоловік її матері. ОСОБА_1 знайома її матері. Їй відомо, що у ОСОБА_3 були чисті аркуші паперу з підписом її матері. У її, свідка, присутності, мати давала ОСОБА_3 декілька чистих аркушів з її підписом, так як потрібно було оформлювати документи в м. Києві, а мама особисто не могла поїхати. Після того як ОСОБА_3 повернувся з м. Києва, вона у нього в столі бачила декілька таких аркушів з підписами мами. У 2011 році вона, свідок, навчалася в м. Харкові. Мати була фізичною особою підприємцем. Мати відкрила ТОВ «Мама» та надала довіреність ОСОБА_3 . Мати раніше працювала лікарем, до якого часу не пам`ятає. У спірній квартирі був зроблений ремонт, у тому числі замінений балкон. У бабусі були накопичення, вона отримувала пенсію. Її навчання оплачувала мама. На ремонт вона особисто давала матері гроші в сумі 1000 доларів США, також давала і бабуся близько 5000 доларів США. ОСОБА_3 та мати мешкали по АДРЕСА_11 близько одного року. Вона, свідок, була в тій квартирі близько 4-5 разів. ОСОБА_3 ніколи не казав, що в нього є накопичення. Чи був в тій квартирі комп`ютер, вона не пам`ятає. До цього моменту мати жила в будинку, перевезла частину речей до квартири, в будинку комп`ютер був. Коли мати одружилась з ОСОБА_3 , він не працював. Про придбання квартири, вона, свідок, дізналась вже після її купівлі. Їй відомо, що у матері гроші були, вона працювала. Частково дала гроші бабуся ОСОБА_15 . На час придбання квартири мати з ОСОБА_3 проживали по АДРЕСА_11 , де орендували квартиру. Пізніше ОСОБА_3 став працювати директором.

У судовому засіданні 28.02.2024 року у зв`язку з технічними причинами (відключення комп`ютеру), була оголошена перерва, під час якої представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 та представник ОСОБА_5 ОСОБА_6 , кожен окремо, подали заяви, в яких зазначили, що у зв`язку з технічними причинами просять провести розгляд справи за їх відсутності, підтримавши при цьому раніше висловлені у судовому засіданні позиції щодо основного та зустрічного позовів.

У судовому засіданні був оглянутий диск ( Т.2 а.с.7), зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_3 не дозволяє ОСОБА_5 потрапити до спірної квартири, наносить останній удари.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: договір купівлі продажу (Т.1 а.с. 10-13), витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно (Т.1 а.с. 14), довідка (Т.1 а.с. 15), пропозиція з вимогою про виселення (Т.1 а.с. 16,18), інформація з державного реєстру речових прав (Т.1 а.с. 50), свідоцтво про шлюб (Т.1 а.с. 106), рішення (Т.1 а.с. 107-108), висновок експерта (Т.1 а.с. 109-113), довідка (Т.1 а.с. 120), інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т.1 а.с. 121-123), договір купівлі-продажу (Т.1 а.с. 178-179), роздруківка з сайту «Судова влада» (Т.1 а.с. 185-186), інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т.1 а.с. 201), заява повідомлення (Т.1 а.с. 203), заява (Т.2 а.с. 3), диск (Т.2 а.с. 7), довідка (Т.2 а.с. 8), розписка (Т.2 а.с. 10), висновок експерта (Т. 2 а.с. 11-34), рішення суду (Т.2 а.с. 62-63), інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т. 2 а.с. 75), довідки з пенсійного фонду (а.с. Т.2 а.с. 86-87)

Суд, керуючись вимогами ст.77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами: договір купівлі продажу (Т.1 а.с. 10-13), витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно (Т.1 а.с. 14), довідка (Т.1 а.с. 15), пропозиція з вимогою про виселення (Т.1 а.с. 16,18), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме, що позивачка є власницею спірної квартири.

Суд вважає належними доказами: інформація з державного реєстру речових прав (Т.1 а.с. 50), свідоцтво про шлюб (Т.1 а.с. 106), рішення (Т.1 а.с. 107-108), висновок експерта (Т.1 а.с. 109-113), довідка (Т.1 а.с. 120), інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т.1 а.с. 121-123), договір купівлі продажу (Т.1 а.с. 178-179), роздруківка з сайту «Судова влада» (Т.1 а.с. 185-186), ), інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т.1 а.с. 201), заява повідомлення (Т.1 а.с. 203), заява (Т.2 а.с. 3), диск (Т.2 а.с. 7), довідка (Т.2 а.с. 8), розписка (Т.2 а.с. 10), висновок експерта (Т. 2 а.с. 11-34), рішення суду (Т.2 а.с. 62-63), інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т. 2 а.с. 75), довідки з пенсійного фонду (а.с. Т.2 а.с. 86-87), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги.

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази та показання свідка, які визнані належними та допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази, крім розписки (Т.2 а.с. 10), та показання свідка, які визнані допустимими та належними, є достовірними.

Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т.1 а.с.121-123), суд вважає недостовірним доказом, оскільки зазначені у ньому відомості щодо перебування у власності ОСОБА_1 нерухомого майна, отримані за допомогою пошуку за параметрами: прізвище, ім`я, по-батькові та РНОКПП. Разом з тим, як вбачається з інформації (Т.2 а.с.76), для здійснення точного пошуку, належить зазначити у параметрах запиту лише РНОКПП. До такого висновку суд приходить враховуючи Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т.2 а.с.77), що отримана за параметрами пошуку лише РНОКПП, серія та номер паспорта громадянина України, з якої вбачається, що у власності ОСОБА_1 перебуває лише спірна квартира.

Розписку (Т.2 а.с. 10), суд вважає недостовірним доказом, виходячи з наступного.

Як вбачається з розписки, вона має власноручний підпис ОСОБА_5 , а її текст виконаний друкованим способом за допомогою комп`ютера. Оскільки ОСОБА_5 власноручно вчинила підпис, суд вважає, що в неї не було перешкод виконати і весь текст власноручно. Виготовлення тексту розписки в друкований спосіб, при відсутності перешкод виконати її текст власноручно, не викликає довіри до того, що ОСОБА_5 проставила свій підпис після того, як був виконаний вказаний текст, тобто ознайомившись з ним. Ця розписка за своєю суттю стосувалася ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , є певним «внутрішнім» документом подружжя, а тому не потребувала друкованого оформлення, так як не була призначена для пред`явлення іншим особам. Разом з тим, суд вважає, що при наявності на чистому аркуші підпису ОСОБА_5 , для розміщення якогось тексту на цьому аркуші поза її волею, іншого способу, як виконати цей текст друкованим способом, не існує. Вважаючи цю розписку недостовірною, суд також приймає до уваги, що з пояснень ОСОБА_3 вбачається, що при використанні з ОСОБА_5 грошей подружжя, зазвичай розписок вони не оформлювали, і ці пояснення відповідають загальновідомій розумній сталій практиці використання грошей подружжям.

Керуючись вимогами ст.80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2011 року, який розірвано рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19 грудня 2019 року, що встановлено поясненнями ОСОБА_3 , викладеними у змісті зустрічного позову.

ОСОБА_3 у період з 1 кварталу 2010 року по 4 квартал 2013 року доходів не мав, що вбачається з відповіді (а.с.82).

Сума доходів ОСОБА_3 у період з 1 кварталу 2005 року по 4 квартал 2009 року становить 7000 грн., що вбачається з відповіді (а.с.83).

ОСОБА_5 15 листопада 2011 року придбала у приватну особисту власність квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена квартира була придбана ОСОБА_5 15.11.2011 року у період шлюбу з ОСОБА_3 , за письмовою згодою останнього, посвідченою приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігутою Л.В. При оформленні договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 подав заяву, в якій зазначив, що йому відомо про те, що квартира АДРЕСА_1 набувається ОСОБА_5 у приватну особисту власність. Зазначені обставини встановлені договором (Т.1 а.с.10-13), заявою (Т.2 а.с. 3).

ОСОБА_5 , маючі боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 , добровільно вирішила ці зобов`язання погасити, у тому числі шляхом продажу останній, належної їй на праві особистої власності квартири АДРЕСА_1 , що встановлено поясненнями ОСОБА_1 , викладеними у додаткових поясненнях від 21.02.2024. Зазначена обставина узгоджується з поясненнями ОСОБА_3 , викладеними ним у зустрічній позовній заяві, з яких вбачається, що ОСОБА_1 допомагала їх з ОСОБА_5 сім`ї в отриманні коштів на ведення бізнесу.

24 липня 2019 року між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_5 (продавець) був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області (Т.1 а.с.10-13).

ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором (Т.1 а.с.10-13), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т.1 а.с. 14).

На час укладання договору купівлі-продажу в спірній квартирі був зареєстрований колишній чоловік продавця ОСОБА_5 ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 3.1.5 договору купівлі продажу від 24.07.2019 року, продавець зобов`язується не пізніше 31.07.2019 року зняти з реєстраційного обліку всіх заінтересованих осіб та звільнити квартиру від речей домашньої обстановки і вжитку.

Позивачка ОСОБА_1 у грудні 2020 року двічі письмово, шляхом направлення поштою, зверталася до ОСОБА_3 з пропозицією виселитися зі спірної квартири, оскільки мала намір провести ремонт та заселитися до квартири зі своєю сім`єю. Дані пропозиції були повернуті ОСОБА_1 без вручення ОСОБА_3 у зв`язку з його відсутністю за адресою місця реєстрації (Т.1 а.с. 16-17, 18-19).

ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_5 стосовно спірної квартири, а саме щодо розірвання договору купівлі-продажу, визнання права власності та стягнення грошових коштів. Даний позов ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 02 лютого 2024 року залишений без розгляду (Т.2, а.с.78).

ОСОБА_1 , іншої нерухомості, крім квартири АДРЕСА_1 , у власності не має, що встановлено поясненнями ОСОБА_1 , викладеними у додаткових поясненнях, вбачається з інформації (т.2, а.с.77).

ОСОБА_3 веде себе дуже агресивно і жорстоко, оскільки останній при спробі ОСОБА_5 у січні 2024 року, яка діяла за довіреністю ОСОБА_1 , з метою повідомити ОСОБА_3 , що він не має права займати всі три кімнати квартири і має обрати собі одну кімнату, а інші звільнити, побив її і не впустив до квартири, що встановлено поясненнями ОСОБА_1 , викладеними у додаткових поясненнях, вбачається з диску.

ОСОБА_3 не сплачує комунальні послуги та заборгованість складається біля 100000 гривень. Окрім того, ОСОБА_3 вже декілька разів міняв замки в квартирі, щоб унеможливити проживання власників квартири. ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в листопаді 2023 року прийшли в квартиру, однак їм двері ніхто не відчинив. В квартирі знаходилися сторонні особи, коли ОСОБА_5 через двері стали спілкуватися з невідомим чоловіком, то останній в нецензурній формі повідомив, що зазначену квартиру орендує, що йому в оренду квартиру здав ОСОБА_3 , який на теперішній час проживає у невідомої жінки.

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, що регулюються нормами Конституції України, ЖК України, ЦК України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.3 ст. 13 ЦК України).

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення.

За змістом ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться у добровільному або судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Судом встановлено, 24.07.2019 року позивачкою ОСОБА_1 (покупцем) та ОСОБА_5 (продавцем) був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстроване позивачкою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.07.2019 року.

Враховуючи вищевказане, оскільки позивачка, як новий власник, яка придбала спірну квартиру в установленому законом порядку на підставі договору купівлі продажу, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач самовільно проживає у квартирі, суд приходить до висновку, що право позивачки ОСОБА_1 , як нового власника спірної житлової квартири, підлягає захисту в обраний нею спосіб, а саме усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_3 із належної позивачці на праві власності квартири, яку він займає без законних на те підстав.

Суд також бере до уваги, що в порушення п. 3.1.5 договору купівлі продажу від 24.07.2019 року, попередня власниця в добровільному порядку не зняла з реєстраційного обліку місце проживання ОСОБА_3 , як члена своєї сім`ї, що призводить позивачці до перешкод у праві користування житловим приміщенням, що належить їй на праві приватної власності. Таким чином, судом не встановлено, будь-яких конкретних правових доказів для обмеження права власності позивачки на спірну квартиру.

За таких обставин, повно і всебічно дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 (позивачки за первісним позовом) підлягають задоволенню та усуненню перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 . без надання іншого жилого приміщення.

Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч.1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч.1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що право користування ОСОБА_3 спірною квартирою виникло у останнього, як члена сім`ї власника житла, у зв`язку з перебуванням у особистій приватній власності його дружини ОСОБА_5 спірного нерухомого майна.

Оскільки сервітут припинений в силу закону, тобто відпали підстави його встановлення, то для вирішення цієї справи, у суду відсутні підстави для вирішення питання про його припинення. Крім того, вимоги ч.2 ст. 406 ЦК України, не зобов`язують суд вирішувати питання про його припинення.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає наступнее: Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Ця стаття гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Так само, як це передбачено відповідно до більшості інших гарантованих Конвенцією основних прав, держава може обмежити здійснення права на власність. Вона може позбавити особу її майна в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Вона може також вводити в дію такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати різних штрафів, податків та ін.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 679/1657/18 (провадження № 61-12028св19), на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що:

«найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї».

У судовому засіданні встановлено, що відповідач проживає в спірній квартирі, чим обмежує право позивачки користуватися цією належною їй на праві власності квартирою. Будь-яких законних підстав, які б надавали відповідачу право користуватися цією квартирою не існує.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» також визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Виселення ОСОБА_3 є співмірним з метою позивачки ОСОБА_1 отримати право на безперешкодне, без обмежень з боку відповідача, користування своєю власністю.

Іншого способу забезпечити це право суд не вбачає.

Крім того, суд приймає до уваги, що ОСОБА_1 , іншої нерухомості, крім спірної квартири, у власності не має.

Так, при вирішенні позовів про виселення/визнання особи такою, що втратила право користування житлом суду належить враховувати баланс інтересів сторін спору, керуючись загальними засадами цивільного законодавства, якими, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність, умовами, за яких втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві; якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, суд зобов`язаний оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій; хоча виселення є найбільш крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, однак таке втручання в особисті права може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб, оскільки права кривдників не можуть переважати права жертв.

За обставин цієї справи виселення ОСОБА_3 з належного на праві власності ОСОБА_1 житла переслідує легітимну мету, а саме перевага інтересів відповідача та його права на повагу до житла над інтересами позивача і її правами на мирне володіння своїм майном, на повагу до її приватного життя, житла, відповідно, є покладенням саме на позивача індивідуального та надмірного тягара. Тобто таке виселення відповідає і критерію пропорційності.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання недійсним договору купівлі продажу квартири, суд зазначає наступне.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебував в шлюбі з ОСОБА_5 3 29.04.2011 року, шлюб розірваний 19.12.2019 року. 15.11.2011 року ОСОБА_5 за особисті кошти придбала спірну квартиру по АДРЕСА_2 . У зв`язку з тим, що квартира була набута в шлюбі з ОСОБА_3 , то останній у нотаріуса написав відповідну заяву, та не вказував, що квартира є спільним майном подружжя. При укладанні шлюбу у ОСОБА_3 особистих грошових коштів не було, останній тривалий час не працював.

Суд вважає пояснення відповідача ОСОБА_3 щодо передачі грошей недостовірними. При цьому суд бере до уваги, що передача один одному з подружжя грошей, зазвичай не оформлюється будь-яким документом. Також суд бере до уваги, що показами свідка ОСОБА_14 встановлено, що у ОСОБА_3 в розпорядженні були чисті аркуші з підписами ОСОБА_5 , що надавало йому можливості виготовити на цих аркушах будь-який текст. Крім того, суд бере до уваги, що у позовній заяві ОСОБА_3 не зазначає про факт передачі своїх грошей для придбання спірної квартири, що безумовно, при наявності такого вказаного факту, відповідало би його інтересам. При цьому, навівши вказаний факт у позовній заяві, ОСОБА_3 , якщо б діяв добросовісно, мав би зазначити, що розписка про це втрачена, як ним було саме і зазначено у клопотання про долучення розписки до матеріалів справи (Т.2 а.с.9). Тому твердження ОСОБА_3 про передачу ОСОБА_5 грошей та складання розписки, суд вважає недостовірними.

Судом встановлено, що після укладення договору купівлі-продажу від 24 липня 2019 року, квартира АДРЕСА_4 , була зареєстрована на праві власності за покупцем ОСОБА_1 . Таким чином, на виконання умов договору купівлі-продажу від 24 липня 2019 року право власності на спірну квартиру перейшло та в установленому законом порядку зареєстроване за ОСОБА_1 . Тобто, передбачені договором купівлі-продажу правові наслідки дійсно настали.

Також суд приймає до уваги, що ОСОБА_1 , після набуття права власності на спірне майно, двічі зверталася письмово до ОСОБА_3 з пропозицією виселитися з квартири, з метою проведення ремонту та вселення у квартиру зі своєю сім`єю. Зазначені дії також свідчать, що остання мала дійсний намір вселитися у придбане нею житло з сім`єю.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як передбачено ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним; у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно ст. 82 ч.7 ЦПК України , правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Суд також враховує постанову Дніпровського апеляційного суду від 27.10.2020 року по справі №214/6184/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування власністю, визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою. Разом з тим, суд бере до уваги, що по справі, яка розглянута судом, предмет позову полягав у визнанні ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, а по справі, яка розглядається, предмет позову полягає у виселенні відповідача. Також суд бере до уваги, що підставами позову по цивільній справі, за якою ухвалено зазначене рішення, було порушення права ОСОБА_1 на користування власністю. По справі ж, що розглядається, підставою позову зазначено, крім того, припинення сервітуту. Отже, предмет позову та підстави по вказаних справах, не є тотожними, а тому відсутні підстави для закриття провадження по справі на підстав ст. 255 ЦПК України.

Також суд враховує наступне. Згідно ст. 82 ч.7 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.10.2020 року по справі №214/6184/19 надана правова оцінка дій ОСОБА_5 та ОСОБА_1 щодо укладання ними договору купівлі продажу спірної квартири, а саме зазначено, що дії сторін договору є недобросовісними, спрямованими на позбавлення ОСОБА_3 права користування цією квартирою. При розгляді справи, яка перебуває в провадженні, суд приходить до переконання про можливість не погодитися з таким правовим висновком і не знаходить підстав для визначення з точки зору права, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири, діяли з метою позбавлення ОСОБА_3 права користування цією квартирою. При цьому суд бере до уваги, що на користь такої домовленості між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , будь-яких доказів у судовому засіданні не добуто. Разом з тим, на користь бажання ОСОБА_1 реально набути право на спірну квартиру свідчить та обставина, що ОСОБА_1 зверталася з позовом до ОСОБА_5 , в якому просила з метою захисту своїх прав розірвати договір купівлі-продажу квартири, стягнути грошові кошти. Суд приходить до переконання, що така вимога виключається, якщо б ОСОБА_5 та ОСОБА_1 діяли узгоджено, з метою позбавлення ОСОБА_3 права користуватися квартирою.

Таким чином, дослідивши всі доказі, суд приходить до переконання, що у позовних вимогах за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі продажу недійсним слід відмовити, оскільки жодних порушень посвідченого 24.07.2019 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М. договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 між ОСОБА_1 (покупцем) та ОСОБА_16 (продавцем) судом виявлено не було, крім того ОСОБА_3 на підтвердження заявлених вимог не надано суду жодного належного та допустимого доказу в порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 є недоведеними.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп.

Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (позивача за зустрічним позовом) відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України, слід віднести за його рахунок.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст. 203,234,310, 316,317,319, 321,383,391 ЦК України, ст.ст. 109,116 ЖК України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 , до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , третя особа: ОСОБА_5 задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 , витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати підписання шляхом подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов