Справа № 134/96/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Крижопільський районний суд Вінницької області
в складі головуючої судді Швець Л.В.,
при секретарі судового засідання Томашенко О.М.,
за участі прокурора Крижопільського відділу Тульчинської окружної прокуратури Бідюк Н.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в смт Крижопіль цивільну справу за позовом керівника Тульчинської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі: Городківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області до ОСОБА_1 , Приватного підприємства «Фатіма-Агро», за участі третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет позову Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,
Здійснюючи розгляд клопотання ОСОБА_2 про передачу спірної земельної ділянки у власність, посадові особи Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, мали не допустити зазначених порушень, відмовити у погодженні та затвердженні відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який не відповідає положенням закону, відмовити ОСОБА_2 у передачі спірної земельної ділянки у власність. Однак Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, приймаючи наказ № 2-8697/15-19-СГ від 29.05.2019 року, не перевірило факт реалізації ОСОБА_2 права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, тим самим порушивши вимоги ст. 19 Конституції України, Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, ст. ст. 116-118 ЗУ України, ст. 186-1 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), ст. ст. 2, 6 Закону України «Про землеустрій», що призвело до безпідставного вибуття землі із держаної власності. З огляду на зазначене наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-8697/15-19-СГ від 29.05.2019 року є незаконними, а тому земельна ділянка підлягає поверненню законному власнику.
Ухвалою судді Крижопільського районного суду Вінницької області від 12 січня 2024 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 07 березня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Прокурор Крижопільського відділу Тульчинської окружної прокуратури Вінницької області Бідюк Н.П. в судовому засіданні 17 квітня 2024 року поданий позов підтримала та просила його задовольнити.
Представник Городківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області в судовому засідання не заперечувала проти того, що Тульчинська окружна прокуратура Вінницької області звернулася до суду з даним позовом в інтересах держави в їх особі. В судове засідання 17 квітня 2024 року не з`явилася, до суду направила клопотання про розгляд справи у її відсутності та просила позов задовільнити.
Відповідачі ОСОБА_1 та ПП «Фатіма-Агро» в судові засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань від них на адресу суду не надходило, відзивів не надсилали.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області та ОСОБА_2 в судові засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Заяв та клопотань до суду не направляли.
Прокурор не заперечує проти ухвалення заочного рішення суду.
Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд вважає доцільним провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд протокольної ухвалою в судовому засіданні 17 квітня 2024 року увалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно із ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Прокурор набуває право на реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 Конституції України, ч. 1 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Згідно із ч. 1 ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Судом встановлено, що 26.02.2019 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області із клопотанням про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки площею 1,9893 га на території Косарської сільської ради Кам`янського району Черкаської області для ведення особистого селянського господарства.
Крім того, ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га на території Дахталійської сільської ради Крижопільського району Вінницької області, для ведення особистого селянського господарства у власність із земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності. Також в клопотанні повідомив, що правом безоплатної приватизації земельної ділянки по даному виду цільового призначення не скористався.
Наказом від 07 березня 2019 року № 2-2831/15-19-СГ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області було надано дозвіл на розробку документації із землеустрою.
Відповідно до п. «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Згідно з п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 га.
Виходячи зі змісту ч. 4 ст. 116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство», громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 га, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених ст. 121 ЗК України для ведення особистого селянського господарства.
Таким чином, передбачена ст. ст. 116, 121 ЗК України одноразовість отримання земельної ділянки у власність означає, що особа, яка скористалась своїм правом і отримала у власність земельну ділянку меншу від граничної площі, передбаченої ст. 121 Земельного кодексу України, не має правових підстав для отримання у власність земельної ділянки цього ж цільового призначення вдруге, навіть площею, що складає різницю між гранично можливою та раніше отриманою у власність.
Однак приймаючи наказ від 29 травня 2019 року №2-8697/15-19-СГ, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області факт реалізації ОСОБА_2 права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не перевірив, порушив вимоги земельного законодавства, що призвело до безпідставного вибуття землі із державної власності, а тому наказ Головного управління про передачу такої ділянки у власність особи, яка таке право вже використала, є незаконним.
Водночас ОСОБА_2 міг і повинен був знати про те, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених Земельним кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання, що ставить його добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів та підтверджує дотримання «справедливого балансу» у даних правовідносинах, та зважаючи на те, що він своє право на отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства використав, підстав для задоволення його заяви про надання у власність земельної ділянки такого ж виду користування на території Дахталійської сільської ради Крижопільського району Вінницької області не було.
Крім того, як визначено ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України.
Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такий спосіб захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).
Так, відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя стаття 388 ЦК України).
Майно підлягає витребуванню у останнього набувача без необхідності визнання недійсними останніх правочинів щодо такого майна. При цьому витребування спірної земельної ділянки також у орендаря, який виступає користувачем земельної ділянки, тобто останнім набувачем, відповідатиме меті віндикаційного позову, спрямованого на захист прав власника майна (Постанова ВС від 17.11.2021 у справі №672/386/20)
Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації майна за власником, а також скасування попередньої реєстрації.
Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка була придбана ОСОБА_1 у ОСОБА_2 , який при зверненні до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотаннями про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та його затвердження, не повідомив, що правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства вже скористався, та внаслідок незабезпечення Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області законного надання земельної ділянки, що призвело до подвійного отримання ОСОБА_2 земельних ділянок, тому вимога про витребування земельної ділянки у власність держави є обґрунтованою.
Так, ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках. ЦК України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендар земельної ділянки безумовно є її володільцем, а відтак безпосередньо порушує права дійсного її власника.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що власник земельної ділянки може витребувати її у особи, яка нею лише користується на підставі правочину, укладеного із добросовісним набувачем. Адже у випадку витребування спірної земельної ділянки лише у добросовісного набувача не відбудеться ефективного захисту порушеного права, оскільки поновивши своє право власності власник не зможе його реалізувати через існування іншого зареєстрованого речового права.
Аналогічну позицію за схожими правовідносинами вислови Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2021 року у справі № 672/386/20.
Правовою підставою для витребування земельної ділянки від орендаря є ч. 1 ст. 387 ЦК України, яка визначає таке право власника на витребування свого майна від будь-якого незаконного володільця, окрім добросовісного набувача.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», абзацу 1 п. 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для проведення у Державному реєстрі речових прав державної реєстрації права власності на нерухоме майно за належним власником.
Статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 1-3 ЗК України, статтею 324 ЦК України визначено, що земля є об`єктом права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах та спосіб, визначених Конституцією.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» № 1423- IX від 28.04.2021 Розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено п. 24, відповідно до якого землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.
Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом (27.05.2021).
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 707-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження території територіальних громад Вінницької області» визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Вінницької області згідно з додатком. Згідно з додатком до зазначеної постанови Кабінету Міністрів України до переліку територіальних громад Вінницької області входить Городківська територіальна громада з адміністративним центром територіальної громади с. Городківка, до складу якої віднесена, зокрема, колишня Дахталійська сільська рада колишнього Крижопільського району Вінницької області.
З 27 травня 2021 року набули чинності зміни до Земельного кодексу України, а саме п. 24 розділу Х Перехідних положень, відповідно до яких землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населеного пункту у межах таких територіальних громад.
Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю.
Отже, органом, який на даний час наділений правом власності та розпорядження спірною земельною ділянкою є Городківська сільська рада, тому земельна ділянка підлягає витребуванню у власність територіальної громади в особі саме цього органу.
Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позовні вимоги керівника Тульчинської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах Городківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області підлягають до задоволення в повному обсязі.
При цьому суд бере до уваги, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
В питаннях оцінки «пропорційності» Європейського суду з прав людини, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).
ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).
Отже, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Оскільки Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області протиправно, всупереч вимог земельного законодавства передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, який право на безоплатну приватизацією земельної ділянки даного виду використання, гарантоване законодавством, уже реалізував, а ОСОБА_2 у свою чергу відчужив неправомірно набуту земельну ділянку ОСОБА_1 , позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню повністю.
Гарантії, встановлені ст.1 Першого протоколу до Конвенції, не є абсолютними. Зокрема, положеннями даної статті міжнародного закону передбачено можливість позбавлення особи своєї власності в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Так, незаконність вибуття з державної власності земельної ділянки із подальшим незаконним відчуженням її іншій фізичній особі становить достатній суспільний інтерес щодо необхідності відновлення порушеного права держави в особі відповідної територіальної громади, як власника даного об`єкту нерухомого майна.
Окрім того, гарантії захисту права на мирне володіння майном особи згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції обумовлені не лише добросовісністю його набуття новим власником, а й також передбачають заздалегідь законність цього набуття, умови чого щодо набуття права на землю також прямо передбачені ч.2 ст.14 Конституції України, проте, даним вимогам норм права, які мають найвищу юридичну силу, правочин щодо відчуження ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_1 спірної земельної ділянки з наведених вище підстав вочевидь не відповідає.
Крім того, враховуючи приписи частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України, добросовісний набувач не позбавлений можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки, витребування земельної ділянки у неї не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право власності.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 року в справі №488/6211/14-ц.
Вирішуючи питання про судові витрати, суд відповідно до вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути судовий збір в сумі 3028 грн. порівну із відповідачів, тобто, по 1514 грн. з кожного на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. 14, 19, 131-1 Конституції України, ст. 15 321, 330, 387, 388 ЦК України, ст. 22, 78, 116, 118, 121, 152 ЦК України, ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 4, 13, 19, 76-81, 141, ст. 263- 265 ЦПК України, суд, -
Позов позовом керівника Тульчинської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі: Городківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області до ОСОБА_1 , Приватного підприємства «Фатіма-Агро», за участі третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет позову Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасники справи:
ОСОБА_1 адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .
ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення складено 19 квітня 2024 року.
Суддя