КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4027/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Київ

Справа № 761/17371/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Савицького О.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договору недійсним,

встановив:

У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ТОВ «ФК «Гефест», ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 23.08.2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Гефест» укладено договір про відступлення прав вимоги, за яким відбулось відступлення прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором № 518-пк-2007, укладеним 05.09.2007 року між нею та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а також договорами забезпечення до нього.

Вказаний договір укладений з порушенням вимог закону та враховуючи норми ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України підлягає визнанню недійсним. За своєю природою договір про відступлення прав вимоги від 23.08.2019 року є договором факторингу.

Позивач звертала увагу, що 05.09.2007 року між нею та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Криворізької філії ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», укладено кредитний договір від 05.09.2007 року № 518-пк-2007 та додаткову угоду від 29.08.2008 року № 1, за яким ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» надав ОСОБА_1 кредит в сумі 1988 000 доларів США з процентною ставкою 13 % річних, для придбання житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 916,9 кв. м. та земельною ділянкою 0,250 га.

Таким чином, ТОВ «ФК «Гефест» взяло на себе зобов`язання щодо права вимагати належного виконання позивачем за кредитним договором від 05.09.2007 року № 518 - пк-2007 та подальшого стягнення заборгованості у валюті наданого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кредиту.

Договір про відступлення прав вимоги від 23.08.2019 року, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Гефест», не містить посилань на наявність у нового кредитора законом встановленої ліцензії на здійснення валютних операцій.

Відповідно до офіційного сайту Національного банку України та з переліку небанківських установ, яким Національним банком України видано генеральні та/або індивідуальні ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою, ТОВ «ФК «Гефест» не зазначається.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги від 23.08.2019 року, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Гефест», а також стягнути із відповідачів на її користь судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року в справі № 465/646/11, від 10 листопада 2020 року в справі № 638/223 96/14-ц, в яких роз`яснено зміст договорів факторингу і відступлення вимоги, її ознак та зазначено розмежування.

Вважає, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги укладений з порушенням вимог до суб`єктного складу договору та є фактично договором факторингу, що відповідно до ст. 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

Крім того, суд не врахував той факт, що хоча ТОВ «ФК «Гефест» на момент укладання спірного договору хоч і було фінансовою установою, проте відповідно до офіційного сайту Національного банку України не перебувало в переліку небанківських установ, яким Національним банком України видано генеральні та/або індивідуальні ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою, а отже ТОВ «ФК «Гефест» не мало права укладати договір відступлення права вимоги боргу, вираженого у іноземній валюті.

До ТОВ «ФК «Гефест» при укладанні договору про відступлення права вимоги перейшло право на отримання від позичальника платежів саме в іноземній валюті - доларах США. Але для проведення таких операцій фінансова установа повинна мати генеральну та індивідуальну ліцензію Національного банку України. На момент укладення оспорюваного договору ТОВ «ФК «Гефест» такої ліцензії не мало, тому правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно з ч. 1 ст. 227 ЦК України може бути визнаний судом недійсним.

Стверджує, що суд першої інстанції в рішенні не зазначив, з яких підстав він не прийняв до уваги обґрунтування позивача щодо порушення його прав, як споживача (користувача споживчого кредиту), укладенням оспорюваного договору відступлення права вимоги. Але суд фактично, як на одну з підстав недоведеності порушення прав позивача, послався на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року по справі № 2-167/11, в якій предметом розгляду були зовсім інші обставини, що вже само по собі є незаконним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення АТ «Банк «Фінанси та кредит» з ринку - Линник Я.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Вказує, що обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивачем зазначено, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи позивача про те, що оскаржуваний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, що на його думку, є підставою для визнання такого договору недійсним. Але за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу.

Доводи позивача щодо відсутності порушеного права позивача укладанням спірного правочину спростовуються положеннями цивільного законодавства, згідно з якими для звернення до суду є наявність порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи законного інтересу, тоді як відсутність обставин на підтвердження наявності порушеного, невизнання оспорюваного права, свободи чи законного інтересу, за захистом яких звернувся позивач, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Факт укладення договору відступлення (купівлі-продажу) права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Звертає увагу на відсутність законодавчої заборони на відступлення прав вимоги за зобов`язаннями, що виражені в іноземній валюті на користь осіб, що не мають валютної ліцензії. У той же час, оспорюваний договір про відступлення прав вимоги не передбачає здійснення будь-яких валютних операцій зі сторони нового кредитора, оскільки оплата такого договору відбувається в національній валюті. При цьому, виконання боржником свого грошового зобов`язання перед новим кредитором може мати місце в національній валюті, з урахування офіційного курсу валют, встановленого Національним банком України станом на день здійснення платежу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ТОВ Фінансова компанія «Гефест» - Остащенко О.М. заперечувала проти апеляційної скарги через її необґрунтованість та безпідставність. Вказувала, що ТОВ «ФК «Гефест» включено до Державного реєстру фінансових установ, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію серія ФК №1104 від 03.10.2018, з чим позивач погоджується у позові і сам наводить даний факт. Таким чином, ТОВ «ФК «Гефест» правомочний укладати як договори купівлі-продажу права вимоги, так і договори факторингу. Отже, навіть у разі визнання договору відступлення прав вимоги від 23.08.2019 договором факторингу, зміст та обсяг прав та обов`язків позивача не зазнав змін внаслідок укладення даного правочину, і відбулась передача прав вимоги від банку до нового кредитора.

Також звертає увагу, що 19.11.2019 року постановою Дніпровського апеляційного суду у справі № 2-167/11 рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.04.2019 скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», як правонаступника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», заборгованість за кредитним договором №518-пк-2007 від 05.09.2007, станом на 14.09.2012, у розмірі 1458 011 доларів США 08 центів США, з чого можна зробити висновок, що позивач вже скористався правом на захист прав та законних інтересів, які виникли після укладення кредитного договору №518-пк-2007 від 05.09.2007.

В судовому засіданні представники відповідачів Остащенко О. М., Линник Я. В. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідачів, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у справі не встановлено фактів надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, а тому немає підстав вважати, що оспорюваний договір про відступлення прав вимоги, укладений 23.08.2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Гефест», є договором факторингу.

Також, зі змісту позовних вимог та пояснень представника позивача, не вбачається, що оспорюваний договір про відступлення прав вимоги, в якому позивач не є стороною, будь-яким чином впливає на її права та обов`язки, оскільки доказів того, що збільшився обсяг її боргових зобов`язань за кредитним договором, право вимоги за яким було відступлено, суду надано не було.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 колегія суддів погоджується, оскільки висновки суду відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам та зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.09.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 518-пк-2007, за умовами якого банк надав в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 1 988 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 13 % річних на строк до 05 вересня 2027 року (т. 1 а. с. 32-38).

Постановою Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 відповідно до статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» визнано неплатоспроможним.

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 вересня 2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було запроваджено тимчасову адміністрацію.

Постановою Правління Національного банку України від 17 грудня 2015 року № 898 відповідно до статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківську ліцензію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» відкликано та прийнято рішення про ліквідацію банку.

Відповідно до Постанови виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» від 18 грудня 2015 року № 230 розпочато процедуру ліквідації банку строком з 18 грудня 2015 року по 17 грудня 2017 року.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27 листопада 2017 року № 5175 продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на два роки по 17 грудня 2019 року включно.

Відповідно до результатів відкритих торгів ( аукціону) оформлених протоколом електронного аукціону від 01 серпня 2019 року, 23 серпня 2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» було укладено договір про відступлення прав вимоги, за яким відбулось відступлення прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором № 518-пк-2007, укладеним 05.09.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 1 договору про відступлення прав вимоги від 23.08.2019 року банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та поручителів зазначених у Додатках № № 1-2 до договору, включаючи права вимоги правонаступників боржників, спадкоємців або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами та договорами поруки з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстрів у Додатках № № 1-2 до цього Договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та порядку визначених цим Договором.

Згідно з пунктом 2 цього договору новий кредитор в день укладення цього Договору набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору та сплати штрафних санкцій у розмірах, передбачених основними договорами. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у Додатку №1 до цього Договору. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах , які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням прав на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надані банку відповідно до умов основних договорів (т. 1 а. с. 76, 77).

За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (висновок Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.09.2019 року в справі № 638/2304/17).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом ч. 1 ст. 4 Закону України від 12.07.2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (чинний, на момент укладення оспорюваного договору) факторинг вважається фінансовою послугою.

У п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в ст. 6 Закону № 2664-III. Так, за змістом ч. 1 ст. 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Крім того, відповідно до п. 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.03.2021 року в справі № 906/1174/18 навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Отже, за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).

Така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (ч. 1 ст. 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом ч. 2 ст. 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106).

Водночас, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22).

У постанові від 16.03.2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й на користь фізичних осіб лише за умови, що попередній кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників.

У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду також зазначено, що відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама собою (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

Судом у цій справі встановлено, що на підставі протоколу електронного аукціону від 01.08.2019 року укладений договір про відступлення прав вимоги від 23.08.2019 року, право вимоги за кредитним договором передано ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ТОВ «ФК «Гефест». Згідно з цим договором ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступає ТОВ «ФК «Гефест» права вимоги за низкою кредитних договорів та іпотечних договорів, що з ними пов`язані, а ТОВ «ФК «Гефест» набуває права вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до відповідних позичальників та заставодавців, поручителів, у тому числі і до позивача.

Таким чином, за результатами відкритих торгів, оформлених протоколом електронного аукціону від 01.08.2019 року з продажу активів банку, що ліквідується, відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у сфері виведення неплатоспроможних банків з ринку, ТОВ «ФК «Гефест» набуло право вимоги до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів.

Отже, договір про відступлення прав вимоги від 23.08.2019 року, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Гефест», за його ознакою є договором, за яким банк у зобов`язаннях за кредитним договором від 05.09.2007 року № 518-пк-2007 замінений на відповідача ТОВ «ФК «Гефест» як нового кредитора.

Отже, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Він є змішаним, бо містить елементи різних договорів (ч. 2 ст. 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

Оскільки за своєю правовою природою оспорюваний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, на виконання якого здійснена цесія, а її сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи, тому висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір не суперечить закону, є правильними.

Укладений оспорюваний договір про відступлення права вимоги від 23.08.2019 року відповідає вимогам ст. ст. 512, 513, 514 ЦК України та є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, а отже відсутні підстави, передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України, для визнання його недійсним.

Судом не встановлено, що оспорюваний договір про відступлення прав вимоги, в якому позивач не є стороною, будь-яким чином впливає на її права та обов`язки, оскільки доказів того, що збільшився обсяг її боргових зобов`язань за кредитним договором, право вимоги за яким було відступлено, суду не надано.

При цьому, сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховний Суд у постанові від 16.10.2018 року у справі № 914/2567/17, у постанові від 19.11.2019 року у справі № 924/1014/18, у постанові від 28.01.2020 року у справі № 924/1208/18, у постанові від 19.02.2020 року у справі № 639/4836/17.

Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «ФК «Гефест» не перебувало в переліку небанківських установ, яким НБУ видано генеральні та/або індивідуальні ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою, а тому не мало право укладати договір відступлення права вимоги боргу, вираженого у іноземній валюті, є необґрунтованими, оскільки ТОВ «ФК «Гефест» не набуло право здійснювати фінансові операції щодо боржника ОСОБА_1 , адже за умовами договору про відступлення прав вимоги від 23.08.2019 року у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором від 05.09.2007 року № 518-пк-2007.

Положення нормативно-правових актів, які регулюють процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (постанови Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 640/14873/19, від 08.02.2023 року у справі № 761/11546/21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19-ц зазначила, що продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи.

Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 638/18879/18 (провадження № 61-11179св22) зазначив, що як первісне, так і наступне відступлення права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансової установи за обставин, коли первісний кредитор (банк) відчужує активи у процедурі ліквідації та позбавлений банківської ліцензії.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» - Остащенко О.М. просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн., що відповідно до додаткової угоди № 43 до договору про надання правової допомоги від 08 квітня 2024 року та акту виконаних робіт від 26 квітня 2024 року складаються з вартості таких послуг: консультація клієнта - 3000 грн., аналіз апеляційної скарги - 6000 грн., аналіз судової практики та підготовка (написання) відзиву на апеляційну скаргу - 8000 грн., участь в одному судовому засіданні - 3000 грн. Гонорар підлягає сплаті клієнтом на користь Адвокатського бюро «Остащенко» після набрання рішенням законної сили.

Заперечень від позивача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, яку просить стягнути представник відповідача, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує :1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21, відповідно до умов частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Разом з тим, у пункті 135 постанови від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.».

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 369/576/22, «суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував вищенаведену судову практику і, застосовуючи норми ЦПК України, зробив висновок про те, що критерії, визначені частиною четвертою статті 137 ЦПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини другої статті 141 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних із розглядом справи. Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, визначені статтею 141 ЦПК України. Апеляційний суд правильно зазначив, що таке застосовування не є тотожним застосовуванню судом критеріїв, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України, де обов`язковою умовою є наявність клопотання іншої сторони.»

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» та Адвокатським бюро «Остащенко» укладено договір №16 від 15.06.2020 про надання правової допомоги. Згідно з додатковою угодою №43 від 08.04.2024, розмір гонорару адвокату адвокатського бюро, складає 2000 гривень за годину роботи.

Згідно з актом виконаних робіт від 26 квітня 2024 року, в процесі надання правової допомоги у справі № 761/17371/21за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.10.2023 року адвокатським бюро виконано роботи, вартість яких складає 20 000 грн. : консультація клієнта - 1 година 30 хвилин , вартістю 3000 грн., аналіз апеляційної скарги - 3 години, вартістю 6000 грн., аналіз судової практики та підготовка (написання) відзиву на апеляційну скаргу - 4 години, вартістю 8000 грн. Всього 8 годин 30 хвилин - вартістю 17 000 грн. Згідно з додатковою угодою № 43 від 08.04.2024р., сторонами погоджено участь в одному судовому засіданні, гонорар за яке складає 3000 гривень.

Таким чином, враховуючи відсутність заяви ОСОБА_1 щодо розміру витрат на правничу допомогу відповідача, суд застосовує критерії розподілу судових витрат, що визначені ч. 3 ст. 141 ЦПК України, та є обов`язковими для застосування судом, а саме: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованими та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.

Дослідивши надані представником відповідача документи, перевіривши заявлений розмір судових витрат на відповідність критеріям, зазначеним у ч. 3 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що витрати відповідача на правову допомогу в розмірі 20 000 грн. не відповідають критерію розумності та обґрунтованості таких витрат, а тому не можуть бути покладені на позивача у повному обсязі. Зокрема, як вбачається з відзиву відповідача на апеляційну скаргу позивача, його обсяг становить 5 сторінок, а зміст відзиву на апеляційну скаргу майже дослівно відтворює відзив відповідача на позовну заяву ОСОБА_1 ( а.с. 129-131, т. 1)

Таким чином, враховуючи вищевикладені висновки Верховного Суду, керуючись такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, приймаючи до уваги обсяг вчинених процесуальних дій, обсяг виконаної адвокатом роботи ( підготовка відзиву на апеляційну скаргу, який є аналогічним відзиву на позовну заяву, та участь у двох судових засіданнях), враховуючи складність справи, а також враховуючи критерій розумності розміру витрат відповідача на правову допомогу (встановлення їхньої дійсності та необхідності), виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визначення суми витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з позивача ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Гефест», у розмірі 10 000 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» витрати на правову допомогу в сумі 10 000 (десять тисяч) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.