Справа №705/1072/21
2/705/250/24 РІШЕННЯ
01 жовтня 2024 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Піньковського Р.В.
при секретарі Моросліп А.Р.
за участю представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умані в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
Акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке під час розгляду справи змінило найменування на Акціонерне товариство «Сенс-Банк», в особі представника Ременюка Т.О. звернулося з позовом про стягнення заборгованості із ОСОБА_2 , в обґрунтування зазначивши наступне.
АТ «Укрсоцбанк» та фізична особа громадян України ОСОБА_2 , уклали кредитний договорі № 013/057-К.
Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк» і таке правонаступництво виникло з дати затвердження відповідного акту, а саме з 15 жовтня 2019 року.
Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені цим договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту.
Відповідно до умов договору у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обов`язків, встановлених договором, в тому числі у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, позивач має право вимагати виконання зобов`язання з повернення кредиту за договором.
Оскільки відповідач, в порушення вимог чинного законодавства та умов кредитного договору, належним чином не виконує своїх зобов`язань за кредитним договором, вони вимушені звернутися до суду з вказаним позовом.
Стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.
В подальшому від позивача до суду надійшла уточнена позовна заява про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_2 із зазначенням ціни позову з визначенням еквіваленту 106276,46 доларів США 2863957,71 грн.
Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Філоненко Я.В. до суду подано відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову оскільки, по-перше, вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду, а клопотання про поновлення такого строку із обґрунтуванням поважності пропущення таких строків, у матеріалах справи відсутнє.
Позивач звернувся до суду 10.03.2021, останній платіж по кредитному договору № 013/057-К від 11 грудня 2007 року укладеному зі старим кредитором АТ «Укрсоцбанк» було вчинено в 2010 році, що підтверджено доказами відповідно клопотання про витребування доказів, а саме про дату останнього платежу вчиненого відповідачем.
Також з розрахунку вимог банку, який додано до позову, вказано у третій колонці про дати повернення грошових коштів окремими платежами, згідно даного розрахунку дата повернення останнього чергового кредиту 13.04.2009. У своїх розрахунках банк навмисно не зазначає про дату останнього платежу, проте суд повинен це з`ясувати та встановити.
Тобто строк позовної давності сплив по всім черговим платежам 13.04.2012, а позивач звернувся до суду 10.03.2021, тобто через 10 років після порушення зобов`язання відповідачем. Новий кредитор є правонаступником всіх прав та обов`язків старого кредитора, тому поновлення строків позовної давності з цих підстав не передбачено законодавством.
Вважає, що позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то, незалежно від визначення у договорі строку кредитування, право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування починається після невиконання чи неналежного виконання, зокрема, прострочення виконання позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності кожного із цих платежів.
Оскільки позовна давність у цій справі до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, то вона сплила і до додаткової вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Отже, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Крім того, право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, а вимога про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до звернення до суду є необґрунтованою.
Також просять суд взяти до уваги, що позивачем до справи надано нечитабельні документи, із яких неможливо встановити ні дати нарахувань, ні факти оплати, ні дату останнього платежу.
В свою чергу відповідач не перераховував платежі на інші рахунки інших юридичних осіб, в тому числі правонаступників, тим самим не переривався строк позовної давності. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою особою.
По-друге, в забезпечення виконання умов кредитного договору, 11 грудня 2007 року між дружиною відповідача ОСОБА_3 та позивачем було укладено договір іпотеки № 013/735-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. за реєстровим номером 6937, згідно умов якого, у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було передано в іпотеку банку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Право застави, у відповідності до вимог ст. 593 ЦК України, припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодателем права власності на предмет застави
На теперішній час власником квартири АДРЕСА_2 , є позивач. Квартира знаходиться на балансі підприємства. Позивач задовольнив вимоги за рахунок предмету застави.
По-третє, позивач просить стягнути з відповідача пеню одночасно по відсоткам та по пені, що не відповідає вимогам закону, при цьому представник відповідача посилався на позицію Верховного Суду.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, позовні вимоги не визнала та вважає, що у вказаному випадку минув строк позовної давності, який і просить при винесенні рішення застосувати. Так, останній платіж її довірителем по кредитному договору був зроблений у 2009 році, а тому з позовом про стягнення заборгованості по кредитному договору позивач мав звернутися у 2012 році, а вони подали до суду позов у 2021 році. При цьому, позивачами не було повідомлено відповідача про наявну заборгованість, йому не направлялися ніякі вимоги щодо необхідності повернути кошти, у зв`язку з чим і просить суд відмовити у задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності.
Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, прийшов до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Верховною радою України 17.07.1997, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов`язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Конвенція про захист прав і основоположних свобод людини є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором.
Також таке право відображено і у ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, а саме: кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до п.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Судом достовірно встановлено, що 11 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 013/057-К, згідно умов якого кредитор зобов`язується надати позичальнику ОСОБА_2 на умовах забезпечення, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, кредит у розмірі 40 000,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеними Тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться у Додатку № 1 до цього договору, що є невід`ємною складовою частиною цього договору.
Пунктом 1.1. договору встановлено, що погашення кредиту та сплата нарахованих процентів за користування кредитом здійснюється позичальником щомісячно, рівними частинами, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, відповідно до графіку, що міститься в додатку № 2 до цього договору, та з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом, а саме по 11 грудня 2022 року, на умовах визначених цим договором.
У відповідності до п. 1.3. кредитного договору, в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань перед кредитором за цим договором щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (пені, штрафу), а також інших витрат щодо задоволення вимог кредитора за договором, кредитор укладає з майновим поручителем ОСОБА_3 іпотечний договір.
Згідно пункту 2.9 договору, у разі наявності простроченої заборгованості за кредитом та несплачених процентів, комісій, неустойки (пені, штрафу) за його використання, погашення заборгованості позичальника за цим договором здійснюється в такій черговості: прострочена заборгованість за нарахованими процентами, прострочена заборгованість за комісіями, прострочена заборгованість за кредитом, строкова заборгованість за нарахованими процентами, строкова заборгованість за комісіями, строкова заборгованість за кредитом, пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків, штрафи і в останню чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з пред`явленням вимоги за цим договором і звернення стягнення на засоби забезпечення виконання зобов`язань позичальником за договорами застави (іпотеки).
Розділом (статтею) 3 вказаного кредитного договору визначено права та обов`язки, як кредитора, так і позичальника. Так, п. 3.2.6 визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх обов`язків за цим договором, погіршення його фінансового стану, плато- та кредитоспроможності позичальника, які визначаються за методикою кредитора, на свій вибір вимагати, в тому числі дострокового виконання ним всіх своїх зобов`язань за цим договором протягом 30 календарних днів від дня отримання позичальником письмової вимоги про повернення кредиту, сплати процентів, комісій, а також можливої неустойки (пені, штрафу) (п. 3.2.6.2. кредитного договору).
Крім того, згідно пунктів 3.3.5.-3.3.7. позичальник зобов`язаний погашати кредит відповідно до п.п. 1.1., 3.3.15 цього договору; сплачувати кредитору проценти та комісії в строки, встановлені цим договором та сплачувати неустойку (пеню, штраф) в строк, встановлений цим договором.
Вищевказаним пунктом 3.3.15. цього договору, позичальник на вимогу кредитора у відповідних випадках оговорених цим договором, достроково протягом 30 календарних днів після отримання позичальником письмової вимоги кредитора, повернути кредит, сплатити проценти, комісії, можливу неустойку (пеню, штраф), а також достроково виконати свої зобов`язання у випадках, в порядку та в строк, що передбачені певним пунктом цього договору.
Статтею 4 кредитного договору передбачено відповідальність сторін, в тому числі визначено розмір штрафних санкцій та порядок їх нарахування.
У відповідності до додатку 2 до кредитного договору встановлено, що починаючи з 11.01.2008 і до 11.11.2022 позичальнику ОСОБА_2 нараховано сталу суму щомісячного платежу, яка включає в себе суму платежу за кредитом та суму платежу за процентами.
Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк», що підтверджується протоколом № 4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 та Статутом АТ «Альфа-Банк», що затверджений рішенням Спільних загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» та АТ «Укрсоцбанк» від 21.11.2019, протокол № 1/2019.
Крім того, згідно постанови Київського апеляційного суду від 14.06.2021 у справі за апеляційною скаргою АТ «Альфа-Банк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Максюти Дмитра Вікторовича, треті особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, про визнання незаконним переходу права власності на квартиру, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, суд апеляційної інстанції встановив, що у березні 2018 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що в порушення умов укладеного між нею та ПАТ «УКРСОЦБАНК» іпотечного договору та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» державний реєстратор без достатніх правових підстав, а саме: за відсутності договору про задоволення вимог іпотекодержателя; за відсутності копії вимоги надісланої іпотекодавцю та підтвердження її отримання нею й завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя; здійснення примусового відчуження нерухомого майна позивачки квартири, в якій зареєстрована та проживає неповнолітня дитина, в період дії мораторію на примусове відчуження майна, й здійснив державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем ПАТ «УКРСОЦБАНК».
На підставі викладеного, позивач просила суд першої інстанції визнати незаконним здійснений 07 лютого 2018 року перехід права власності на квартиру АДРЕСА_2 , від ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» і рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 01 березня 2021 року позов було задоволено, з яким АТ «Альфа-банк» не погодилося.
Але при перегляді рішення суду першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення та воно було залишено в силі. При цьому, судами першої та апеляційної інстанції було враховано, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, відповідно до п. 1 ст. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Тобто позивачем у вказаній справі АТ «Сенс-Банк», правонаступником АТ «Альфа-Банк», було виконано умови кредитного договору та вимоги законодавства, що діяло на момент укладення кредитного договору, та намагалися вирішити питання щодо погашення заборгованості, що виникла через неналежне виконання позичальником ОСОБА_2 вимог кредитного договору.
Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.
Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, а також сплати процентів, належних йому, якщо інше не передбачено договором.
Зазначена норма закону застосовується також до відносин за кредитним договором в силу вимог ст. 1054 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається факт отримання відповідачем ОСОБА_2 кредитних коштів, часткове погашення ним боргу, тобто факт існування між сторонами у справі кредитних прав та зобов`язань та той факт, що ОСОБА_2 належним чином не виконував зобов`язання за кредитним договором та не повертав кредитні кошти у визначені договором строки. Здійснивши останній платіж у 2009 році, будучи обізнаним про умови виконання договору, а саме щомісячного нарахування кредитних коштів та відсотків за його користування, не вчиняв ніяких дій щодо повернення коштів. Крім того, у судовому порядку було вирішено питання неможливості погашення виниклої заборгованості шляхом звернення залишку суми боргу на предмет іпотеки.
В ході розгляду справи, стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, акцентуючи увагу на тому, що останній платіж відповідачем по кредитному договору ОСОБА_2 був здійснений у 2009 році і позивач, мав право звернутися до суду з позовом не пізніше, ніж у 2012 році.
Поняття строку міститься у частині першій статті 251 ЦК України, відповідно до якої строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 252, стаття 253 ЦК України).
Визначення початку строку має практичне значення, оскільки від цього залежить як правильність обчислення строку, так і встановлення факту його закінчення, що обумовлює ті чи інші юридичні наслідки, які настають у зв`язку із цим.
Характерною рисою строків, визначених законом, є неможливість їх зміни за волевиявленням учасника або учасників правовідносин, за винятком випадків, безпосередньо визначених законом. Тому, вирішуючи питання, чи своєчасно вчинена певна дії, або ж чи має місце бездіяльність, визначальним є дотримання суб`єктом владних повноважень темпоральних рамок, передбачених у нормативно-правовому акті, без невиправданого для конкретної ситуації зволікання. Днем бездіяльності, у свою чергу, є останній день встановленого законом строку, в який мало бути вчинено дію або прийнято рішення. Визнанню бездіяльності протиправною передує встановлення обов`язку виконання суб`єктом владних повноважень певних дій (прийняття рішення) у визначений законом строк.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦПК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Згідно із ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Наслідки спливу позовної давності передбачені статтею 267 ЦК України.
Так, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.
Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Представник відповідача заперечує проти графіку платежів, наданих позивачем, вказує, що строк позовної давності слід відраховувати від останнього платежу здійсненого її довірителем, також посилається на те, що і відсотки, і пеня не можуть нараховуватися одночасно, при цьому не надала суду ніяких доказів в підтвердження своєї позиції, таким чином, така її позиція є лише її думкою та об`єктивно нічим не підтверджена.
При цьому, в судовому засіданні представник відповідача не заперечувала, що строки позовної давності мають рахуватися за непогашення кожного чергового платежу.
Суд не погоджується з позицією представника відповідача щодо відсутності графіків погашення кредитної заборгованості, оскільки копію такого графіка позивачем надано до суду та наявні у матеріалах справи і пакет таких документів також був направлений відповідачу. Крім того, у кредитному договорі є посилання на наявність графіку, який є додатком до кредитного договору, який підписаний його сторонами, а тому є частиною домовленостей сторін, яка повинна ними виконуватися.
Як встановлено вказаний кредитний договір є споживчим кредитом і згідно п. 3.2.6.2. цього кредитного договору, кредитор набуває право вимагати дострокового виконання зобов`язань від позичальника протягом 30 календарних днів від дня отримання позичальником від банку письмової вимоги про повернення кредиту. Тобто умовами кредитного договору передбачено обов`язкове досудове врегулювання спору, без якого у позичальника не виникає обов`язку дострокового повернення кредиту незалежно від наявності у нього прострочень та тривалості такого прострочення. Така умова відповідає вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про споживче кредитування».
«14. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).
15. Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
16. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).
17. 10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
18. Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).
19. Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцят календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). 20. Наведені приписи дають підстави виснувати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
21. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
25. Наведений висновок не враховує спеціальний порядок заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».
Таким чином, на думку ВП ВС умови Кредитного договору не можуть погіршувати становище споживача у порівнянні з нормами Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому вказаним Законом встановлено, що обов`язок дострокового виконання зобов`язання у споживача виникає виключно після спливу шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про вимогу від кредитодавця. Отже, п. 4.5 Кредитного договору прямо суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції на час виникнення спірних правовідносин, а тому згідно правового висновку ВП ВС в даному випадку має застосовуватись не положення Договору (яке погіршує становище споживача), а ч. 10 ст. 11 Закону.
А тому у боржника виникає обов`язок дострокового погашення кредиту лише з моменту направлення відповідної вимоги від Кредитора. Жодних доказів направлення вимоги на адресу ОСОБА_2 після виникнення у нього прострочення та до подачі даного позову матеріали справи не містять.
Строк повернення кредиту відповідно до умов Договору встановлений до 11.12.2022. Строк позовної давності міг закінчитися лише щодо щомісячних платежів, строк виконання яких настав більш ніж за три роки до подання даного позову.
Строк позовної давності починає свій перебіг з дня, коли кредитор дізнався, або повинен був дізнатися про порушення його права. Право кредитора на отримання щомісячно кредитних коштів та обов`язок відповідача здійснювати цю оплату зафіксовано у графіку платежів.
В іншій частині позовних вимог слід відмовити, оскільки сума нарахованих коштів за період з 13 квітня 2009 року по лютий 2018 року та нараховані штрафні санкції, заявлені за межами строку позовної давності.
При цьому суд враховує позицію Верховного Суду викладену у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, а саме: «Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Тобто вимоги щодо нарахування відсотків за користування кредитом в межах позовної давності, а саме за останні три роки перед зверненням до суду підлягають задоволенню, оскільки основна заборгованість відповідачем не погашена, тобто отримані кредитні кошти перебувають у його користуванні.
У силу приписів ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 11, 16, 207, 257, 509, 526, 530, 549, 611, 612, 634, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд
Позов задовольнити частково.
У задоволенні іншої частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 11.10.2024.

Суддя: Р. В. Піньковський