УХВАЛА

20 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 303/4559/15-ц

провадження № 61-1874ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Закарпатського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 квітня

2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 грудня

2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Закарпатського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Закарпатського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Позовна заява мотивована тим, що 27 лютого 2008 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладений договір кредиту, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 742 350 грн, зі сплатою за користування кредитних коштів у розмірі 16 % річних, із терміном остаточного погашення суми кредиту, не пізніше 26 лютого 2028 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту,

27 лютого 2008 року між АТ «Державний ощадний банк України»

та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір.

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області заочним рішенням від 02 липня 2012 року у справі № 2-5441/11 позов АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором від 27 лютого 2008 року задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь

ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 189 143,44 грн, державне мито - 1 700 грн та витрати з інформаційно-технічного забезпечення - 120 грн.

Проте заборгованість, визначена заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 липня 2012 року, на сьогоднішній день не погашена, а рішення суду не виконано. Несплата основного боргу та відсотків відповідачем у розмірі та строки, визначені кредитним договором, а також згідно з рішенням суду від 02 липня 2012 року завдає банку значних матеріальних збитків.

Станом на 03 серпня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором від 27 лютого 2008 року у розмірі 463 403,54 грн, з яких: нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 305 414,44 грн; нараховані відсотки за період із 26 травня 2011 року до 31 жовтня

2012 року - 111 833,88 грн; нарахована пеня за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків - 46 155,22 грн.

Посилаючись на вищевказане, АТ «Державний ощадний банк України» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором кредиту від 27 лютого 2008 року у розмірі 463 403,54 грн.

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області заочним рішенням

від 28 жовтня 2015 року (у складі судді Морозової Н. Л.) позов АТ «Державний ощадний банк України» задовольнив.

Стягнув із ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 27 лютого 2008 року

у розмірі 463 403,54 грн, з яких: нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 305 414,44 грн; пеня за нарахованими відсотками за період

із 26 травня 2011 року до 31 жовтня 2012 року - 111 833,88 грн; нарахована пеня за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків - 46 155,22 грн.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

28 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2015 року.

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалою від 20 травня 2020 року (у складі судді Довжанина В. М.) заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задовольнив.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 28 жовтня 2015 року скасував та призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням

від 25 квітня 2023 року (у складі судді Гутій О. В.) у задоволенні позову

АТ «Державний ощадний банк України» відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Закарпатський апеляційний суд постановою від 05 грудня 2023 року (у складі колегії суддів Куштана Б. П., Джуги С. Д., Мацунича М. В.) рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 квітня

2023 року залишив без змін.

Судові рішенні мотивовані тим, що врозрахунку заборгованості позивач визначив суму боргу в розмірі 463 403,54 грн з урахуванням та відповідно до заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 липня 2012 року, саме з вказаної суми проведений розрахунок заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача. Разом з тим, вказане судове рішення, на підставі якого банк просить стягувати заборгованість, скасовано, а відтак з огляду на обставини, пов`язані зі зміною строку виконання зобов`язання, розрахунок боргу за відсотками не є належним і достовірним, зважаючи на відсутність у відповідному періоді бази для їх нарахування. При цьому, саме на позивача покладений обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає в невиконанні зобов`язань за рішенням суду, яке в подальшому було скасоване. Отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

30 січня 2024 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 квітня 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(II)/2023 визнав таким, що відповідає Конституції України

(є конституційним) пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України

(абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України

від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Установлений у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(II)/2023).

Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(II)/2023 визнав такими, що не відповідають Конституції України

(є неконституційними), пункти 1 та 5 частини шостої статті 19 ЦПК України. Разом з тим вказаним рішенням не визнано неконституційними пункти 2, 3, 4 частини шостої статті 19 ЦПК України, які є застосовними при кваліфікації справи як малозначної.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за договором кредиту, тобто ціна позову становить 463 403,54 грн, яка станом на 01 січня 2024 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн х 250 = 757 000 грн).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії»,

заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

При цьому, Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Отже, дана справа не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2

частини шостої статті 19 ЦПК України.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення підлягають касаційному оскарженню.

При цьому, посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, є підставами касаційного оскарження судових рішень, передбаченими пунктом 1 частини другої

статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який у розумінні підпунктів «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості.

При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Таким чином, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять

до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками

в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції

при визначенні того, чи надавати доступ до нього (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Добріч проти Сербії», заяви № 2611/07

та 15276/07, від 21 червня 2011 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

На підставі викладеного, Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Відтак, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (рішення у справі «Пелевін проти України», заява № 24402/02,

від 20 травня 2010 року).

Отже, у Верховного Суду є право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у пункті 1 частини другої статті 394 ЦПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами цивільного судочинства.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Зазначення у постанові Закарпатського апеляційного суду від 05 грудня

2023 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про зупинення виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 квітня

2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 грудня

2023 року в частині стягнення судових витрат до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі

філії - Закарпатського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 квітня 2023 року

та постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року

у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Закарпатського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк