Справа № 148/6/24
Провадження № 22-ц/801/604/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дамчук О. О.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 рокуСправа № 148/6/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Медвецького С. К., Рибчинського В. П.,

за участю секретаря судового засідання Різник Д. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу № 148/6/24 за матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Тульчинської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною батьком,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 5.01.2024 року, постановлену у складі судді Дамчук О. О. в приміщенні суду в м. Тульчин, -

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Тульчинської міської ради звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною батьком, в якій, посилаючись на положення статей 293, 315 ЦПК України, просив встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та здійснює догляд за неповнолітньою дитиною дочкою ОСОБА_3 , без участі матері ОСОБА_2 ..

Необхідність встановлення даного факту заявнику необхідно для отримання відстрочки від мобілізації, оскільки відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 5.01.2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України так як із заяви ОСОБА_1 вбачається спір про право.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу (вх. № 1319 від 8.02.2024 року), в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповноту з`ясування обставин справи, просить скасувати ухвалу суду, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що у даній справі відсутній спір про право, оскільки рішення про відмову в оформленні відстрочки на військову службу під час мобілізації територіальним центром комплектування та соціальної підтримки відповідно до абзацу 5 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» відсутнє. Окрім цього, з урахуванням положень статей 53, 294 ЦПК України, якщо суд встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що не є стороною (заінтересовано особою) у справі, може залучити такий центр до участі у справі, а не відмовляти у відкритті провадження у справі.

Суд першої інстанції не взяв до уваги те, що заява подана заявником в першу чергу з метою захисту прав та інтересів дитини, і вже потім прав заявника як батька. Чинним законодавством не передбачений інший порядок встановлення зазначеного факту, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе. Чинне законодавство не містить визначення того, хто такі батьки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років, як і не містить вичерпного переліку документів, які можуть підтвердити такий факт.

У строк встановлений судом відзив на апеляційну скаргу не надходив.

13.03.2024 року до Вінницького апеляційного суду надійшло клопотання (вх. № 2481) Служби у справах дітей Тульчинської міської ради про розгляд справи за відсутності представника служби.

У судове засідання учасники справи не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час і місце розгляду справи /а. с. 74 78, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 282/.

Неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2024 року ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Тульчинської міської ради звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною батьком, в якій, посилаючись на положення статей 293, 315 ЦПК України, просив встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та здійснює догляд за неповнолітньою дитиною дочкою ОСОБА_3 , без участі матері ОСОБА_2 .. Метою встановлення даного факту заявником зазначено отримання відстрочки від мобілізації, оскільки відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відмовляючи у відкритті провадження на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що із заяви, з якою заявник звернувся до суду, вбачається спір про право, оскільки зазначені заявником обставини дають підстави вважати, що вимога фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України. Такими до прикладу можуть бути право батьків на визначення місця проживання дитини, а такий спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом; право матері чи батька на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, тощо.

Висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі колегія суддів вважає таким, що ґрунтується на нормах процесуального права та обставинах справи.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України та не є вичерпним.

Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: (1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; (2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; (3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; (4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 761/16799/15-ц, від 23.01.2019 року у справі № 536/1039/17 (пункт 17)).

Розгляд справи у порядку окремого провадження у цивільному судочинстві неможливий, якщо: (а) спір про право уже існує/існував на час подання у цьому порядку заяви про встановлення факту; (б) спір про право виникає під час розгляду справи у такому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Суд першої інстанції вірно вказав, що під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є конфліктом, суперечністю, протиборством сторін. Під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідно його встановлення.

ОСОБА_1 у своїй заяві зазначив, що метою встановлення факту самостійного виховання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною батьком є те, що необхідність встановлення даного факту пов`язане з реалізацією ним права на відстрочку від призиву на військову службу, оскільки відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з огляду на обставини справи зробив обґрунтований висновок про те, що з вимоги, з якою заявник звернувся до суду, вбачається спір про право, оскільки факт самостійного виховання дитини одним із батьків, відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений рішенням суду у цивільній справі при вирішенні у порядку позовного провадження спору щодо позбавлення особи батьківських прав, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини тощо.

Слід звернути увагу, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Так, відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Права і обов`язки у кожного з батьків не тільки рівні, але і взаємні. Отже, право одного з батьків протистоїть обов`язку іншого не перешкоджати у здійсненні права на виховання дитини і навпаки.

Обоє батьків несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Частиною четвертою статті 157 СК України визначено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, такий спір вирішується судом. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (стаття 159 СК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Факт самостійного виховання дитини одним із батьків, відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений у рішенні суду при вирішенні спору щодо позбавлення особи батьківських прав у порядку позовного провадження.

У разі виникнення спору щодо місця проживання дитини (опіки над дитиною), ухилення від виконання (невиконання) батьківських обов`язків - такий спір підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Частиною четвертою статті 19 СК України підтверджується, що спір щодо участі у вихованні дитини вирішується судом і у цьому спорі обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який має подати суду висновок щодо розв`язання спору.

Однак, за встановлених у цій справі обставин та мети подання заяви про встановлення факту самостійного виховання ним дитини, заявлені ОСОБА_1 вимоги не є вимогами, які пов`язані із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі статей 293, 315 ЦПК України.

Дані обставини спростовують доводи апелянта про те, що чинним законодавством не передбачений інший порядок вирішення та встановлення даного факту, оскільки нормами Сімейного кодексу України визначено порядок вирішення спору щодо місця проживання та утримання дитини.

Інститут окремого провадження та встановлення у цьому провадженні юридичного факту не передбачені для того, аби вирішити (допомогти вирішити) будь-який спір про право.

Посилання апелянта на те, що висновки суду першої інстанції про не повний склад учасників процесу, а саме не залучення до справи у якості зацікавленої особи відповідного органу територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України суперечать вимогам ст. 51 ЦПК України, у відповідності до яких, суд мав право самостійно залучити до участі в справі належну сторону, колегія суддів відхиляє, враховуючи, що вимогами ст. 294 ЦПК України визначений окремий порядок розгляду справ окремого провадження. Крім того, у відповідності до вимог ст. 51 ЦПК України, на які посилається апелянт, залучення до участі в справі належного співвідповідача, заміна неналежного відповідача можливе лише за клопотанням позивача, а не з ініціативи суду.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Підсумовуючи наведене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Тульчинського районного суду Вінницької області від 5.01.2024 року - без змін.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 5.01.2024 року у даній справі залишити без змін.

Поновити дію ухвали Тульчинського районного суду Вінницької області від 5.01.2024 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: С. К. Медвецький

В. П. Рибчинський