ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/847/24 Справа № 202/5943/22 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про застосування наслідків недійсності правочину (договору лізингу),

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі АТ «Акцент-Банк») про застосування наслідків недійсності правочину (договору лізингу).

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 06 травня 2021 року між нею та АТ «Акцент-Банк» шляхом підписання заяви про надання послуги з фінансового лізингу № APSU33604 у відповідності до Умов та правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк», що розміщені на офіційному веб-сайті лізінгодавця: www.a-bank.com.ua, було укладено договір, на підставі якого відповідач передав їй в лізинг автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а вона, як лізингоодержувач, зобов`язалася протягом 60 місяців з моменту підписання додатку № 2 в період з 10 по 15 число кожного місяця здійснювати погашення щомісячних платежів на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Акцент-Банк».

Відповідно до пункту 1.1.7 вказаного договору лізингоодержувач вносить аванс в розмірі 33 400,00 грн на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Акцент-Банк». Відповідно до пункту 1.2 договору щомісяця в період сплати лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 4 330,00 грн та відшкодовує лізингодавцю всі витрати, що пов`язані з виконанням договору, та ті, що виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць.

07 травня 2021 року вона на виконання пункту 1.1.7 договору внесла на рахунок № НОМЕР_2 платіж у сумі 33 400,00 грн, що підтверджується квитанцією. З 15 липня 2021 року, щомісяця, по 12 квітня 2022 року включно, на виконання вимог пункту 1.1.3 договору вона вносила на рахунок АТ «Акцент-Банк» платежі. Загалом нею на рахунок відповідача було внесено 89 875,00 грн.

Зазначала, що договір фінансового лізингу № APSU33604 від 06 травня 2021 року нотаріально не посвідчений, тому є нікчемним в силу статей 200, 799, частини другої статті 806 ЦК України.

Ураховуючи викладене, посилаючись на положення частин першої, п`ятої статті 216 ЦК України, позивачка виклала вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, стягнувши з відповідача на її користь 89 875,00 грн, сплачених за договором фінансового лізингу № APSU33604 від 06 травня 2021 року.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що у цій справі відсутні підстави до застосування статті 809-1 ЦК України, оскільки правовідносини між сторонами спору виникли з 06 травня 2021 року, коли між ними укладено договір фінансового лізингу № APSU33604, а Закон України «Про фінансовий лізинг» набрав чинності 13 червня 2021 року.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу АТ «Акцент-Банк» посилається на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Сторони у справі у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 травня 2021 року між ОСОБА_1 та АТ «Акцент-Банк» укладено договір фінансового лізингу № APSU33604, відповідно до умов якого лізингодавець (АТ «Акцент-банк») передає в платне володіння і користування ОСОБА_1 автомобіль марки марки «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а ОСОБА_1 прийняла вказаний автомобіль і зобов`язалася оплачувати лізингові платежі. Між сторонами узгоджений графік платежів. Згідно додатку № 1 до договору фінансового лізингу № APSU33604 від 06 травня 2021 року вартість транспортного засобу становить 167 000,00 грн.

Відповідно до наданої АТ «Акцент-Банк» інформації, позивачкою сплачено за період з 01 травня 2021 року по 22 серпня 2023 року 86 203,62 грн лізингових платежів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив керувався частиною першою статті 809-1 ЦК України, згідно якої у разі визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного лізингоодержувач зобов`язаний негайно повернути лізингодавцю предмет договору лізингу у стані, в якому він був одержаний, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. При цьому лізингові платежі, сплачені на момент визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного, поверненню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України.

За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 809-1 ЦК України у разі визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного лізингоодержувач зобов`язаний негайно повернути лізингодавцю предмет договору лізингу у стані, в якому він був одержаний, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. При цьому лізингові платежі, сплачені на момент визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного, поверненню не підлягають.

Згідно статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Статтею 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Зібраними доказами встановлено і не заперечується сторонами спору, що між ними укладений договір фінансового лізингу, який має змішаний характер, оскільки містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу.

Оскільки цей договір не посвідчений нотаріально, суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що відповідно до статті 799 ЦК України він є нікчемним, тобто жодні його положення не можуть бути застосовані судом для обрахунку оплати за користування предметом лізингу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі № 468/176/18.

У пункті 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року (справа № 916/3156/17) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.»

Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 404/4702/18-ц з подібними фактичними обставинами і відповідними правовідносинами зробив висновок про те, що нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Зазначений договір є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань. За таких обставин, відсутні підстави для надання юридичної оцінки окремим пунктам договору на предмет їх несправедливості у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки спірний договір є нікчемним, то його недійсність не вимагається.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача сплачених позивачем лізингових платежів не підлягають задоволенню, виходячи з положень статті 809-1 ЦК України.

Так, звертаючись до суду, ОСОБА_1 вказувала як на недійсність договору так і на його нікчемність, що є окремим підставами з різними наслідками.

Договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору є фізична і юридична особи, всупереч положень статті 799 ЦК України не було нотаріально посвідчено, він в силу положень статті 220 цього ж Кодексу є нікчемним, що і встановлено судом першої інстанції.

Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань.

Щодо незастосування судом першої інстанції реституції, апеляційний суд наголошує, що в даному випадку вірно було застосовано статтю 809-1 ЦК України щодо наслідків визнання договору лізингу недійсним.

Зокрема, у разі визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного лізингоодержувач зобов`язаний негайно повернути лізингодавцю предмет договору лізингу у стані, в якому він був одержаний, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. При цьому лізингові платежі, сплачені на момент визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного, поверненню не підлягають. Якщо лізингоодержувач користувався або продовжує користуватися предметом договору лізингу до та/або після дати визнання договору лізингу недійсним, лізингоодержувач зобов`язаний відшкодувати лізингодавцю суми лізингових платежів за весь відповідний період користування.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у цій справі відсутні підстави до застосування статті 809-1 ЦК України, оскільки правовідносини між сторонами спору виникли з 06 травня 2021 року, коли між ними укладено договір фінансового лізингу № APSU33604, а Закон України «Про фінансовий лізинг» набрав чинності 13 червня 2021 року, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги як безпідставні.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У справі, що переглядається, позивачка саме у вересні 2022 року пред`явила вказаний позов, вимагаючи застосувати наслідки недійсності у вигляді реституції (повернення коштів).

Тобто, правовідносини щодо застосування наслідків недійсності договору фінансового лізингу № APSU33604 від 06 травня 2021 року виникли між сторонами спору саме з вересня 2022 року.

Главу 58 ЦК України доповнено статтею 809-1 згідно із Законом № 1201-ІХ від 04 лютого 2021 року «Про фінансовий лізинг».

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що дана стаття стосується саме правовідносин щодо правових наслідків недійсності договору лізингу, які позивачка просить застосувати у 2022 році, а не умов та порядку укладення договору фінансового лізингу, які існували станом на 06 травня 2021 року.

Крім того, спірні правовідносини між сторонами не стосуються укладення чи виконання договору фінансового лізингу № APSU33604 від 06 травня 2021 року. Позивачкою заявлено вимогу про застосування наслідків недійсного правочину, оскільки вважає його нікчемним через порушення форми договору.

Відтак саме відносини з реституції, застосування наслідків нікчемності договору фінансового лізингу № APSU33604 від 06 травня 2021 року виникли між сторонами у вересні 2022 року, коли позивачка заявила вказаний позов, вимагаючи застосувати наслідки недійсності у вигляді реституції (повернення коштів).

Таким чином, суд першої інстанції правомірно застосував до спірних правовідносин статтю 809-1 ЦК України щодо наслідків визнання договору лізингу недійсним.

Тобто, правові відносини щодо застосування наслідків недійсності договору фінансового лізингу № APSU33604 від 06 травня 2021 року виникли між сторонами спору саме з вересня 2022 року.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права.

Що стосується клопотання АТ «Акцент-Банк» у відзиві на апеляційну скаргу про повернення предмету договору фінансового лізингу, то апеляційний суд зазначає, що відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Проте АТ «Акцент-Банк» з відповідним позовом до суду не звертався, таких вимог не заявляв.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 13 березня 2024 року.

Судді: