Справа № 589/1531/23
Провадження № 2/589/262/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м.Шостка

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області в особі головуючого судді Лєвши С.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (письмове провадження) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

21 березня 2023 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал»), звернулося до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення з останньої заборгованості за Договором про споживчий кредит №103165752, у розмірі 74000 грн, судовий збір у розмірі 2684 грн, та витрати на правничу допомогу в розмірі 9000 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 31 серпня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - ТОВ «Мілоан») та ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит №103165752 (далі - Договір-1), відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 10000 грн 00 коп., строк користування кредитом 30 днів з 31 серпня 2021 року, з датою повернення 30 вересня 2021 року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 4500 грн, які нараховуються за ставкою 1,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

На підставі укладеного Договору-1 відповідач отримала кредит у розмірі 10000 грн 00 коп. шляхом перерахування в безготівковій формі на рахунок з використанням карти.

17 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу №17/12-2021-62, у відповідності до умов якого, ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» приймає належні ТОВ «Мілоан» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними в реєстрі боржників, укладеними між ТОВ «Мілоан» і боржниками, зокрема і право вимоги до боржника ОСОБА_1 за Договором-1.

Відповідач зобов`язання належним чином не виконувала, а тому має заборгованість у розмірі 74000 грн 00 коп., яка складається із: заборгованості за сумою кредиту 10000 грн; заборгованості за процентами на дату відступлення права вимоги - 34500 грн; заборгованості за відсотками (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 28500 грн, заборгованості з комісії - 1000 грн.

Договір позики укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця. Відповідач шляхом підписання електронним підписом, вчинений одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень Закону України «Про електронну комерцію».

Договір-1 підписано ОСОБА_1 електронним цифровим підписом (одноразовий ідентифікатор в якості особистого підпису), який надіслано за допомогою СМС-повідомлення на телефонний номер, зазначений позичальником в особистому кабінеті насайті кредитодавця та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої ТОВ «Мілоан» перераховано грошові кошти у розмірі 10000 грн.

ТОВ «Мілоан» належним чином виконало свої зобов`язання за договором кредиту, надавши позичальнику кредитні кошти, у порядку передбаченому умовами договору кредиту.

За період користування кредитними коштами, відповідачем заборгованість за Договором-1 не погашалась, проценти за користування кредитними коштами позичальником не сплачувались, у результаті чого утворилась прострочена заборгованість, яка станом на 07 лютого 2023 року становить 74000 грн, та складається з: заборгованості за сумою кредиту 10000 грн; заборгованості за процентами на дату відступлення права вимоги - 34500 грн; заборгованості за відсотками (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 28500 грн, заборгованості з комісії - 1000 грн.

01 травня 2023 року ухвалою суду прийнято справу до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у якій роз`яснено учасникам, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу роз`яснено право подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали.

Ухвалу про відкриття провадження разом із позовною заявою та додатками до неї було надіслано відповідачу рекомендованим листом з повідомленням на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача. (а.с.94)

30 травня 2023 року від відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник - адвокат Солдаткін О.С., подала відзив на позов, в якому просить у задоволенні вимог ТОВ «Вердикт Капітал» відмовити. В обґрунтування відзиву на позов зазначено, що ТОВ «Вердикт Капітал» у своєму позові просить стягнути з відповідача заборгованість за договором про споживчий кредит №103165752 від 31.08.2021 у розмірі 74000 грн, понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2684 грн, та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн.

У Договорі про споживчий кредит №103165752 від 31.08.2021 в графі «Позичальник» і в графі «Кредитодавець» відсутнє зазначення про підпис договору ЕЦП чи у формі одноразового ідентифікатора.

Перша сторінка Договору містить написи «підписано ОСОБА_2 одноразовим ідентифікатором» та «підписано ОСОБА_3 , ТОВ «Мілоан», проте цей напис міститься лише на першому аркуші договору.

Окрім того, доказів того, що відповідач заходила на сайт товариства та вводила електронне підтвердження - динамічний пароль, який мав бути відправлений на її номер мобільного телефону, відсутні.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимим доказами укладення договору між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 .

Крім цього, суду не надано доказів того, що ТОВ «Мілоан» відступило своє право грошової вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» за Договором про споживчий кредит №103165752 від 31.08.2021, який нібито був укладений з ОСОБА_1 , оскільки матеріали справи не містять акта приймання-передавання реєстру боржників, який додатком №4 до договору Факторингу №17/12-2021-62 від 17.12.2021.

А тому, позивачем не доведено, що він дійсно отримав право вимагати погашення заборгованості, яка нібито виникла в ОСОБА_1 перед ТОВ «Мілоан».

Позивачем не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 10000 грн від ТОВ «Мілоан» шляхом підписання кредитного договору в електронній формі та засвідчення його електронним цифровим підписом, наявності за відповідачем заборгованості, факту виникнення права вимоги у ТОВ «Вердикт Капітал», відповідно, за таких обставин позов задоволенню не підлягає.Звертають окрему увагу суду на те, що довідка від 16 лютого 2022 року не може бути доказом у справі, оскільки вона не є первинним документом, оформленим відповідно до вимог закону, який б підтверджував факт надання кредитних коштів позичальнику.

Позивач не надав суду первинних бухгалтерських документів стосовно видачі кредиту в сумі 10000 грн (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки).

В довідці йдеться про те, що «були проведені наступні фінансові операції переказу коштів, на підставі договору №4071 від 11 березня 2020 року».

Водночас позивач посилається на те, що між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 був укладений договір №103165752 від 31.08.2021. Відповідно, якщо грошові кошти й перераховувалися, а такій обставині не надано доказів, то здійснювалося це на підставі іншого договору, який у матеріалах справи відсутній.

Також, номер банківського рахунку, на якій нібито здійснювалося перерахування коштів, неможливо ідентифікувати, оскільки він зазначений у форматі НОМЕР_1, тобто у даному номері відсутні всі цифри, відповідно, ні суд, ні учасники справи не в змозі ідентифікувати, на який рахунок перераховувалися кошти, якщо перераховувалися взагалі.

Також увагу суду представник відповідача звертає на розрахунок сум, які позивач просить стягнути з відповідача.

Однією з частин кінцевої суми, яку позивач просить стягнути з відповідача, є грошова сума 28500 грн - заборгованість за процентами (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості).

Керуючись договором, який надав позивач, у строк, тобто до 30.09.2021, відповідач ОСОБА_1 зобов`язана була повернути ТОВ «Мілоан» грошові кошти в сумі 20000 грн.

На думку позивача, відповідач належним чином не виконала вказане зобов`язання та не повернула ТОВ «Мілоан», а в подальшому - позивачу 10000 грн.

З відомостей про щоденні нарахування та погашення вбачається, що нарахування процентів відбулося з 01.09.2021 по 29.11.2021, тобто протягом майже 3 місяців.

Коли інші суми до стягнення є оспорюваними, то вимога про стягнення 28500 грн є явно протиправною, оскільки вказана заборгованість нарахована поза межами строку кредитування, передбаченого договором.

Так, само є явно протиправними вимоги про стягнення 34500 грн відсотків, нарахованих ТОВ «Мілоан», оскільки проценти, виходячи з договору могли бути нараховані за 60 днів, з огляду на що їх розмір має становити 19500 грн.

Не погоджується відповідач також з розміром витрат на правничу допомогу в розмірі 9000 грн, яку просить позивач стягнути з неї, оскільки такий розмір є необґрунтований та не є співмірним з позовними вимогами. (а.с.97-107)

23 жовтня 2024 року представник позивача ТОВ «Дебт Форс» подав до суду пояснення. В обґрунтування пояснень зазначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Законом України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом є оригіналом такого документа...».

Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання Одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до Правил є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб¬сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісним кредитором не було б укладено.

Враховуючи викладені вище норми законодавства та судової практики, - при укладанні кредитного договору стороною позичальника було використано одноразовий ідентифікатор, що свідчить про фактичне підписання прийняття відповідачем умов договору, наслідком чого стало перерахування на рахунок відповідача грошових коштів кредитодавцем. Наведене повністю спростовуй позицію відповідача в цій частині.

Довідкою про ідентифікацію підтверджено особу позичальника (відповідача), тоді як стороною відповідача не наведено суду ніяких доводів та не надано достовірних доказів того, яким чином його персональні дані могли опинитися у розпорядженні, ТОВ «Мілоан» та були використані товариством для укладення кредитного договору з відповідними заявами до правоохоронних органів щодо вчинення стосовної нього шахрайських дій відповідач не звертався.

З приводу нарахування відсотків, зазначено, що відповідно до п. 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 4500 грн, які нараховуються за ставкою 1.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Згідно з п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Відповідно до п. 2.1. Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок

Згідно з п. 4.2. Договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгации та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору.

Відтак, законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору.

Таким чином сторони погодили, що за користування кредитними коштами кредитором нараховуються відсотки за користування кредитом на весь період фактичного користування, в тому числі і у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак, позиція відповідача щодо неправомірності нарахування відсотків за договором надання позики є безпідставною та спростованою умовами вказаного договору і не може бути прийнята судом до уваги.

Також Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами,

Проте, відповідач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту укладення договору не скористався.

З приводу факту видачі кредиту. Матеріали справи містять довідку АТ КБ «ПриватБанк» від 16.02.2022, видану ТОВ «Мілоан» про те, що з рахунку останнього через систему платежів LigPayST 31.08.2021 була проведена фінансова операція по переказу коштів на підставі договору №4071 від 11.03.2020 ОСОБА_1 на суму 10000 грн на картковий рахунок № НОМЕР_1 за договором №103165752 (ID платежу: ).

Відповідно до умов Договору кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, реквізити якої надані позичальником Кредитодавцю з метою отримання кредиту.

Щодо надання виписок з рахунку позичальника з відображенням всіх операцій по такому рахунку, то позивач об`єктивно позбавлений можливості їх надати, оскільки не є банком в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», а є фінансовою установою і діє відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії».

Підтвердження своїх доводів щодо неотримання коштів відповідач не надає жодної виписки по своєму картковому рахунку, яка свідчила б про ненадходження грошових коштів на рахунок відповідача за вказаним договором, а тому такі твердження є голослівними і не заслуговують на увагу суду.

На противагу наданим позивачем доказам, які підтверджують обставини, якими позивач обґрунтовує обставину наявності боргу, відповідачем не долучено жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу на підтвердження тих обставин, на які він покликається, як на підставу відсутності боргу.

Зокрема, відповідач не надав суду жодного доказу, яким би підтверджувався факт відсутності у нього заборгованості: факт повернення тіла кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, виписки по рахунку за номером картки

Відповідач лише заперечує всі обставини справи, на які посилається позивач, проте, нехтує доказуванням обох сторін та прагне ввести суд в оману.

Позиція відповідача в даній частині ніщо інше як спроба уникнути від виконання свого зобов`язання. (а.с.185-191)

Ухвалою постановленою 25 липня 2023 року Шосткинським міськрайонним судом Сумської області у цивільній справі №589/1531/23 залучено до участі у цій справі в якості правонаступника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс».

Відповідно до ч. 13 ст. 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Як визначено ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 31 серпня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит №103165752, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 10000 грн 00 коп., строк користування кредитом 30 днів з 31 серпня 2021 року, з датою повернення 30 вересня 2021 року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 4500 грн, які нараховуються за ставкою 1,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

На підставі укладеного Договору-1 відповідач отримала кредит у розмірі 10000 грн 00 коп. шляхом перерахування в безготівковій формі на рахунок з використанням карти. (а.с. 9-17).

Вказаний договір укладено в електронній формі та підписаний відповідачем електронним підписом, вчиненим одноразовим ідентифікатором (F13537), відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію». (а.с. 9-17)

Довідкою про ідентифікацію виданою ТОВ «Мілоан», підтверджується, що клієнт ОСОБА_1 з якою укладено договір №103165752 від 31.08.2021 ідентифікований ТОВ «Мілоан». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора): одноразовий ідентифікатор F13537; дата відправки ідентифікатора позичальнику - 31.08.2021; номер телефону: НОМЕР_2 . (а.с.23)

Відповідно до довідки виданої керівником Департаменту із взаєморозрахунків з платіжними системами і електронними послугами ГО АТ КБ «ПриватБанк», з рахунку ТОВ «Мілоан» відкритого в АТ «КБ «ПриватБанк» через систему LigPayST, 31 серпня 2021 року перераховано кредитні кошти в сумі 10000 грн 00 коп., на картку номер: НОМЕР_1 , номер договору 103165752, одержувач - ОСОБА_1 (а.с.24)

Статтею 626 ЦПК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. ст. 628, 629ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ч. 2 ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положення ч. 1 ст. 205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.

Що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 №127/33824/19.

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк бо інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Положення ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Підписанням договору позики відповідач, підтвердила, що ознайомилась з усіма його умовами, в тому числі з Правилами надання коштів у позику, де передбачено, що договір кредиту укладається в електронній формі та є електронним договором, підписання якого відбувається позичальником, у відповідності до вимог ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, з урахуванням положень ч.6 і 12 п.1 ст.3 , п.12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч.1 ст.205 ЦК України.

09 березня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Кампсіс Фінанс» укладено Договір відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №09-03/23, згідно з яким відбулося переуступлення прав вимог за рядом кредитних договорів. Серед інших таких договорів існує і кредитний договір №103165752 з правом вимог до ОСОБА_1

12 травня 2023 року між ТОВ «Кампсіс Фінанс» та ТОВ «ДЕБТ ФОРС» укладено Договір відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №12-05/23, за яким відбулося переуступлення прав вимог за рядом кредитних договорів серед якого існує і кредитний договір №103165752 з правом вимог до ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1,3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом .

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст. 1082 ЦК України, передбачено: «Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.»

Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 "... боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі".

Позивачем до суду надано загальний розрахунок заборгованості станом на 07 лютого 2023 року заборгованість за тілом кредиту - 10000 грн, за відсотками на дату відступлення права вимоги - 34500 грн, заборгованість по комісії 1000 грн, нараховані відсотки згідно з кредитним договором - 28500 грн, загальна заборгованість складає 74000 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача. (а.с.27).

Як зазначено вище, 31 серпня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №103165752, умовами якого відповідач отримала грошові кошти в сумі 10000 грн на строк 30 днів, термін повернення кредиту - до 30 вересня 2021 року, проценти за користування 4500 грн, які нараховуються за ставкою 1,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; базова процентна ставка за користування кредитом - 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, загальна орієнтовна вартість кредиту 15500 грн. (п.1.5) (а.с.9) В Анкеті-заяви на кредит №103165752 від 31 серпня 2021 року також погоджено аналогічні умови кредитування. (а.с.21)

Такі ж відомості містить додаток №1 графік платежів до №103165752 від 31 серпня 2021 року та паспорт споживчого кредиту №103165752.(а.с.18-20)

Відповідно до графіку платежів за Договором про споживчий кредит №103165752 від 31 серпня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором мала бути сплачена 30 вересня 2021 року в розмірі 15500 грн з яких: 10000 грн. - кредит, 4500 грн - проценти, 1000 грн - комісія. (а.с.18)

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, дата початку нарахування заборгованості вказане 17.12.2021 (дата укладання договору факторингу між ТОВ «МІЛОАН» і ТОВ «Вердикт Капітал»). Період нарахування з 17 грудня 2021 року та охоплює період до 07 лютого 2023 року. (а.с. 27)

Тоді як строк дії позики у договорі про споживчий кредит №103165752 від 31 серпня 2021 року встановлено сторонами договору на 30 днів до 30 вересня 2021 року включно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 у справі № 910/4518/16 зазначила: «Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України».

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписом абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Верховний Суд зробив у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Підстав для відступу від вказаних правових висновків не вбачає також Велика Палата Верховного Суду від 18.01.2022 у справі №910/17048/17.

Враховуючи, що позивачем нараховані відсотки за користування кредитними коштами за межами строку кредитування, у задоволенні вимог позивача в частині стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом після 30 вересня 2021 року є необґрунтованими.

Судом встановлено, що в межах строку кредитування 30 днів сума процентів складала 4500 грн.

Доказів того, що строк кредитування був продовжений за згодою сторін у встановленому порядку, або що відповідач вчинив дії в особистому кабінеті для продовження кредитування, суду не надано. Водночас, автоматичне продовження строку кредитування шляхом лише продовження користування кредитом, та без ініціативи для цього позичальника, суд не може розцінювати як встановлення сторонами конкретного строку кредитування, а тому слід виходити зі строку кредитування, погодженого сторонами у договорі (30 днів).

Тому, оскільки позивач не довів право нараховувати проценти на умовах договору поза межами строків кредитування, суд вважає, що до стягнення підлягає сума процентів, яка була передбачена умовами договору - 4500 грн, загалом стягненню підлягає сума заборгованості в розмірі 14500 грн (10000 грн +4500 грн).

Щодо вимоги про стягнення заборгованості за комісією суд зазначає наступне.

Згідно із ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у виді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Тобто, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року по справі № 496/3134/19 зазначила наступне.

За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення ч.1,2,5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи активну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст.1 та ч. 2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит Банк надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною в договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супровідних послуг банку, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит додатка 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно із додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.1 ст. 11, ч.5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про те, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку послуг з обслуговування кредитної заборгованості. Так, вказані умови договору не містять розмежування платних та безоплатних послуг, як і не містять найменування цих послуг, а значить передбачають виключно платні послуги стосовно обслуговування кредиту в тому числі, слід розуміти, і послуги на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць повідомляти йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надання виписки з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформації про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншої інформації, що суперечить вимогам ч.1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», за яким надання таких послуг передбачено безоплатно.

З урахуванням положень ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» суд дійшов висновку, що умови Договору-1 про встановлення комісії за надання кредиту є нікчемними, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості за комісією у розмірі 1000 грн є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 9000 грн суд зазначає наступне.

За ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

За матеріалами справи 03 січня 2023 року між позивачем ТОВ «Вердикт Капітал» (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» укладено Договір про надання правової допомоги №03-01/2023. (а.с. 69-73)

Доказів що Договір про надання правової допомоги був переукладений з ТОВ «Дебт Форс» суду не надано.

Крім цього, не надано суду Договір про надання правової допомоги безпосередньо ТОВ «Дебт Форс», та тому такі вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги відповідача про стягнення з позивача витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн суд зазначає наступне.

За ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі № 751/3840/15-ц.

За матеріалами справи вбачається, що 22 травня 2023 року між відповідачем ОСОБА_1 (клієнт) та адвокатом Солдаткіним О.С. укладено Договір про надання професійної правничої допомоги №45. (а.с. 108, 109)

Згідно з Актом №1 про прийняття - передачу наданих послуг від 25.05.2023 ціна роботи фіксована (2500 грн - 1 година) кількість годин - 4, загальна сума 10000 грн. (а.с. 110)

З Акта приймання-передачі грошових коштів від 25.05.2023 вбачається, що адвокатом Солдаткіним О.С. підтверджується отримання суми грошових коштів у розмірі 10000 грн від ОСОБА_1 на підставі виконання положень Договору про надання професійної правничої допомоги №45 від 22.05.2023 та акта про прийняття-передачу наданих послуг №1 від 25.05.2023, за надану їй правничу допомогу у підготовці відзиву на позовну заяву. (а.с. 111)

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно зі ст. 133, 137 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правничу допомогу, це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Оформленими у встановленому законом порядку документами, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, є квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки.

Згідно з п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Однак, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17).

Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи вищевикладене, складність справи, умови укладеного договору про надання правової допомоги, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для сторін, а також беручи до уваги що позовні вимоги ТОВ «Дебт Форс» задоволені частково, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, зменшивши їх розмір до 3000 грн.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позов ТОВ «Дебт Форс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, слід задовольнити частково, а саме в розмірі 14500 грн 00 коп. в решті позовних вимог відмовити.

Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог.

ТОВ «Вердикт Капітал» () сплачено судовий збір в сумі 2684 грн 00 коп. (платіжне доручення № від 28 лютого 2023 року).

Керуючись ст. 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» (, юридична адреса: поштовий індекс 02121, місто Київ, Харківське шосе, будинок 201/203, літера 2А, офіс 602) суму заборгованості за Договором про споживчий кредит №103165752 у розмірі 14500 (чотирнадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» (, юридична адреса: поштовий індекс поштовий індекс 02121, місто Київ, Харківське шосе, будинок 201/203, літера 2А, офіс 602) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області С.Л.Лєвша