ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року

м. Київ

справа № 522/17859/19

провадження № 61-5017 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - Одеська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у своїх інтересах та як правонаступники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - державний реєстратор Державного підприємства «Агенція

з державної реєстрації» Одеської області Дунай Христина Богданівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2021 року у складі судді Абухіна Р. Д. та постанову Одеського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Князюка О. В., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року Одеська міська рада (далі - Одеська МР, міська рада) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа - державний реєстратор Державного підприємства «Агенція з державної реєстрації» Одеської області (далі - державний реєстратор)

Дунай Х. Б., в якому просила:

- визнати відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_5 , що складається

з однокімнатної квартири, загальною площею 28,9 кв. м, житловою

площею 17,8 кв. м, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 ;

- визнати за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської МР право власності на вищевказану квартиру;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_3 по 1/4 частки зазначеної квартири на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської МР.

В обґрунтування позовних вимог Одеська МР зазначала, що квартира

АДРЕСА_2 належала на праві власності

ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна

від 20 лютого 2000 року № 19-24171, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус)

Тимофєєвою В. І. ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

та Реєстру прав власності на нерухоме майно спірна квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

Міська рада вказувала, що ОСОБА_5 не мала спадкоємців за законом

та за заповітом, а спадкова справа була заведена на підставі заяви

ОСОБА_1 , яка не є спадкоємцем померлої. Тому спадщина є відумерлою

та є власністю територіальної громади міста Одеси.

З урахуванням наведеного, Одеська МР просила суд її позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 січня 2021 року провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступника відповідача - ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 березня 2021 року провадження у справі поновлено. Витребувати з Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі належним чином завірену копію спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня

2021 року виключено ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , зі складу відповідачів у справі. Приєднано до матеріалів справи копію спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2021 року,

з урахуванням ухвали цього самого суду від 21 квітня 2023 року про виправлення описки, позов Одеської МР задоволено частково.

Визнано відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_5 , що складається

з однокімнатної квартири, загальною площею 28,3 кв. м, житловою

площею 17,6 кв. м, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

Визнано за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської МР право власності на вищевказану квартиру.

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_4 на користь територіальної громади міста Одеси в особі

Одеської МР квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської МР суму сплаченого судового збору

по 1 613,33 грн із кожного.

Встановлено порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської МР для скасування: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48031440 від 31 липня 2019 року, прийнятого державним реєстратором Дунай Х. Б., а також є підставою для реєстрації за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської МР права власності на квартиру, загальною площею 28,3 кв. м, житловою площею 17,6 кв. м, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідно до спадкової справи № 539/2017, яка заведена 13 червня 2017 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 за заявою ОСОБА_1 , спадкоємці за законом

та заповітом ОСОБА_5 відсутні. Тому районний суд уважав за можливе задовольнити позовну вимогу міської ради про визнання спадщини відумерлою.

Територіальна громада міста Одеси з часу відкриття спадщини набула речові права на відумерлу спадщину, які не визнаються відповідачами. При цьому висновок щодо технічної можливості поділу спірного об`єкту нерухомого майна, серія та номер: 245518, виданий 26 липня 2019 року товариством з обмеженою відповідальністю« Пром-Строй ЛТД» (далі - висновок щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомості від 26 липня 2019 року), на який посилаються відповідачі, не є документом, на підставі якого може бути набуто право власності на майно. Інших доказів правомірності набуття права власності на спірне майно відповідачами не надано.

Суд задовольнив позов частково, так як міська рада зазначила відповідачами чотирьох осіб, проте один із них помер і був виключений зі складу відповідачів,

а позовні вимоги міська рада не уточнювала.

Крім того, суд першої інстанції зазначив у резолютивній частині рішення порядок його виконання.

Районний суд застосував відповідні норми ЦК України, Закону України

«Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо права на мирне володіння майном.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року залучено ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до участі у справі в якості правонаступників померлого ОСОБА_3 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хаджи І. Д., залишено

без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2021 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції

по суті вирішення спору, які зроблено на підставі належної правової оцінки доказів, так як спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , що складається

з однокімнатної квартири

АДРЕСА_2 , є відумерлою. Тому вона має бути передана територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської МР (статті 388,

1277 ЦК України).

Реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачами порушує інтереси територіальної громади міста Одеси.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі набули права власності на спірну квартиру в установленому законом порядку, внаслідок поділу належної їм квартири на дві квартири: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , оскільки

з наявних у справі технічного паспорту від 24 грудня 1999 року, складеного

на належну ОСОБА_6 , ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3 , яку в останніх придбала померла ОСОБА_5 , та технічного паспорту від 26 липня 2019 року, складеного на належну відповідачам квартиру, який був наданий державному реєстратору, вбачається, що за складом приміщень це є одна і та сама квартира. Крім того,

у матеріалах справи відсутній правовстановлюючий документ про набуття відповідачами права власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 63,8 кв. м.,

яка була поділена на дві самостійні квартири.

Апеляційним судом ураховано відповідну судову практику Верховного Суду

та прецедентну практику ЄСПЛ щодо обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу за участі представника ОСОБА_1 , який взяв участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, у режимі відеоконференції участі

в розгляді справи не взяли, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У квітні 2023 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на судові рішення судів попередніх інстанцій, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвали нове судове рішення про відмову

у задоволенні позову міської ради.

Інші учасники справи судові рішення у касаційному порядку не оскаржили.

Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Крім того, судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази,

що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення

для правильного вирішення справи, а також справу розглянуто судами

за відсутності ОСОБА_4 , належним чином не повідомленої про дату, час

і місце судового засідання (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2023 року клопотання ОСОБА_4

про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено, поновлено останній строк на касаційне оскарження судових рішень. Відкрито касаційне провадження

у справі, після усунення недоліків касаційної скарги, викладених в ухвалі Верховного Суду від 14 квітня 2023 року. Витребувано із районного суду вищевказану цивільну справу. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив

на касаційну скаргу, надано строк для його подання.

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2023 року клопотання ОСОБА_4

про зупинення виконання судових рішень задоволено частково, зупинено виконання рішення районного суду до закінчення його перегляду в касаційному порядку. У задоволенні клопотання ОСОБА_4 у частині зупинення виконання постанови апеляційного суду відмовлено.

У вересні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання Одеської МР про повідомлення дати, часу та місця розгляду справи. Справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, не врахували, що відповідачі законно набули право власності

на квартиру АДРЕСА_2 (далі - квартира АДРЕСА_3 ), так як у липні 2009 року отримали свідоцтво про право власності на квартиру

АДРЕСА_5 (далі - квартира АДРЕСА_4 ). Указану квартиру відповідачі отримали у порядку приватизації, вона належала їм на праві спільної часткової власності. Цей факт міською радою не оспорювався. У подальшому відповідачі отримали технічний паспорт та звернулися до державного реєстратора із заявами про реєстрацію свого право власності. У лютому 2019 року за ними було зареєстровано право власності на вказану квартиру АДРЕСА_4 , загальною

площею 63,8 кв. м.

Після цього відповідачі реалізували своє право на поділ квартири, у тому числі

на підставі висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомості

від 26 липня 2019 року. У результаті поділу квартири

АДРЕСА_5 утворилися наступні об`єкти нерухомості: квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 28,3 кв. м; квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 35,5 кв. м. На вказані об`єкти держаним реєстратором законно зареєстровано право власності за відповідачами.

Зазначає, що суд, вирішуючи спір, безпідставно позбавив її права власності, поклав на неї надмірний тягар без будь-якої компенсації. Посилається також

на відповідну судову практику Верховного Суду.

Вважає, що об`єкт нерухомого майна, який належить відповідачам, та об`єкт нерухомого майна, який належав ОСОБА_5 , це різні об`єкти нерухомого майна, оскільки технічні характеристики квартир різні, а один лише збіг адреси

цих квартир не може слугувати підставою для їх ототожнення. Квартира,

яка належала ОСОБА_5 , ніколи не належала відповідачам. При цьому суд зробив власні висновки у цій частині за відсутності належних та допустимих доказів, зокрема відповідного висновку експертизи.

Міська рада ніколи не була власником квартири, яка належить відповідачам (квартира АДРЕСА_4 ), а тому не може звертатися до суду з позовом про витребування майна на підставі статті 388 ЦК України (квартири АДРЕСА_3 , яка утворилася внаслідок поділу квартири АДРЕСА_4 ).

Крім того, вказує про наявність обов`язкових підстав для скасування судових рішень, оскільки суди і першої й апеляційної інстанцій розглянули справу

за її відсутності, належним чином не повідомили її про дату, час та місце розгляду справи (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу та клопотання про закриття касаційного провадження

У червні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу

від Одеської МР, у якому вказується, що оскаржувані судові рішення ухвалено

з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Крім того, у червні 2023 року Одеська МР подала до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження у справі, як помилково відкритого, посилаючись на те, що ОСОБА_4 пропустила строк на касаційне оскарження (пункт 4 частини другої статті 394 ЦПК України), а з урахуванням ціни позову судові рішення судів попередніх інстанцій не підлягають касаційному оскарженню

(пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва

про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції

в Одеській області, актовий запис № 12967 (а. с. 151, т. 1).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_2 , та належала померлій на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20 лютого 2000 року № 19-24171, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тимофєєвою В. І. (а. с. 161, т. 1).

13 червня 2017 року державним нотаріусом заведена спадкова справа № 539/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 за заявою ОСОБА_1 , поданою як особою яка проживала разом зі спадкодавцем однією сім`єю

не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (а. с. 142-168, т. 1).

Відповідно до інформаційної довідки з Держаного реєстру речових прав

на нерухоме майно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить квартира

АДРЕСА_5 на підставі розпорядження управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської МР

від 29 липня 2002 року, серія та номер 167522 (а. с. 68-75, т. 1).

Згідно з копії реєстраційної справи № 101 на квартиру

АДРЕСА_2 (а. с. 57-81, т. 1) підставою для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 став висновок щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомості від 26 липня 2019 року (а. с. 65, т. 1), зокрема квартири АДРЕСА_5 , яка перебувала у фактичному користуванні ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_2 , на два новоутворених об`єкти: квартиру, загальною площею 28,3 кв. м, житловою площею 17,6 кв. м, та квартиру, загальною площею 35,5 кв. м, житловою площею 15,1 кв. м.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

І. Щодо обов`язкових підстав для скасування судових рішень

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір

не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного

або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод

1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Касаційна скарга обґрунтовується, у тому числі, наявністю обов`язкових підстав для скасування судових рішень, зокрема, ОСОБА_4 указує, що справу розглянуто судами за її відсутності, її належним чином не повідомлено про дату, час і місце розгляду справи (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).

Суди попередніх інстанцій зробили відповідні висновки щодо належного повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи, із якими Верховний Суд погоджується.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб (стаття 43 ЦПК України).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України

є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими

за умови опонента.

ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було

б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом.

В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання,

але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (§ 25,

27 рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2011 року у справі «Trudov v. russia», заява

№ 43330/09).

Частиною першою статті 8 ЦПК України визначено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи

або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації

про результати розгляду його судової справи.

Згідно з частинами другою-п`ятою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена

з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Частиною восьмою статті 128 ЦПК України закріплено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки

про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи

за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи,

що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем

її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення

про її доставлення.

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (частина п`ята статті 130 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу

за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов,

які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу, вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт. Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно

з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи. Тому на національні суди може покладатися обов`язок з`ясувати, чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами, та, у разі потреби, зафіксувати таку інформацію

у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні

(рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України», № 37666/13, § 6, 7 від 03 жовтня

2019 року).

ОСОБА_4 уважає, що її не було належним чином повідомлено про дату, час

і місце розгляду справи в судах попередніх інстанцій.

Разом із цим, ОСОБА_4 була обізнана про наявність указаного судового спору, вона отримувала засобами поштового зв`язку судову кореспонденцію

від судів попередніх інстанцій (а. с. 97а, 184, 203 т. 1; а. с. 34, т. 2), подавала до суду першої інстанції клопотання про відкладення розгляду справи (а. с. 103, т. 1).

Судами вживалися заходи щодо належного її повідомлення про дату, час і місце розгляду справи у спосіб, визначений процесуальним законом.

З урахуванням усіх обставин справи, не спростовує вказаного факту і те,

що частина судової кореспонденції поверталася з відповідними відмітками.

Уся судова кореспонденція направлялася за однією адресою, за якою

ОСОБА_4 зареєстрована (а. с. 37, т. 1) і яка зазначена нею в касаційній скарзі. ОСОБА_4 не повідомляла суд про зміну адреси, що є її процесуальним обов`язком (частина перша статті 131 ЦПК України).

При цьому деяка судова кореспонденції поверталася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 45-46, т. 2), а за змістом пункту 3

частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки

про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується

з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду:

від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18),

від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження №12-233гс18),

а також у постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2020 року у справі

№ 814/1469/17 (провадження № К/9901/28703/19), від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14 (провадження №К/9901/16143/20), від 10 листопада 2021 року

у справі № 756/2137/20 (провадження №61-3782св21) та інших.

Отже, Верховний Суд уважає безпідставними посилання касаційної скарги про те, що справу розглянуто без належного повідомлення її заявника про дату, час і місце розгляду справи.

Верховний Суд ураховує, що суд зобов`язаний створити учасникам справи належні можливості для використання всіх процесуальних прав й у справі,

яка переглядається Верховним Судом, судами виконано обов`язок щодо забезпечення учасників справи можливістю реалізувати свої процесуальні права, визначені нормами ЦПК України. Вказані висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 120/17879/21-а (адміністративне провадження № К/990/11710/23).

Доводи касаційної скарги у цій частині спростовуються матеріалами справи

та зводяться до власного тлумачення норм процесуального права, а тому відхиляються Верховним Судом.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд зазначає про відсутність обов`язкових підстав для скасування судових рішень (частина перша статті 411 ЦПК України).

ІІ. Щодо вирішення спору по суті

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду

за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, Одеська МР звернулася до суду

з позовом до відповідачів, у якому просила: визнати відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_5 , що складається з однокімнатної квартири

АДРЕСА_2 ; визнати

за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської МР право власності

на вищевказану квартиру; витребувати з незаконного володіння відповідачів

по 1/4 частці зазначеної квартири.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Положеннями статті 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється

за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права

та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини

і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна.

Відповідно до статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом

і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини,

а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування

за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати

до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.

Спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається

у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою.

До звернення із заявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. Цей інтерес (законні очікування) полягає у прагненні органу місцевого самоврядування набути право власності на відумерлу спадщину. Паралельно

із цим інтересом у територіальної громади існує обов`язок звернутися до суду

із заявою про визнання спадщини відумерлою.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 202/5154/21 (провадження № 61-10518св22).

Крім того, розглядаючи проблему застосування цивільного та цивільного процесуального законодавства при визнанні спадщини відумерлою з точки зору процедур розгляду таких справ та способу захисту інтересу територіальної громади на спадкове майно, Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15 (провадження № 14-190цс20) вказала, що інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна

у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме

у книзі шостій ЦК України «Спадкове право.

Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором

або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості

у грошовому еквіваленті. А отже, застосовуючи аналогію закону, територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем,

або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право

на отримання лише грошової компенсації.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення

її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України)

та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суди попередніх інстанцій виходили із того, що Одеська МР є особою, інтерес якої полягає у реалізації положень статті 1277 ЦК України та переході спірної квартири у власність територіальної громади.

Відповідно до спадкової справи № 539/2017, заведеної 13 червня 2017 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 за заявою ОСОБА_1 , спадкоємці за законом та заповітом відсутні. Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення районного суду про часткове задоволення позову міської ради, надав належну правову оцінку вказаній спадковій справі.

Отже, доводи ОСОБА_4 , що спірне нерухоме майно не є спадщиною безпідставні, так як ОСОБА_1 , не будучи спадкоємцем, звернулася

до нотаріуса для оформлення спадщині після смерті ОСОБА_5 (а. с. 150, т. 1).

За таких обставин, ураховуючи відсутність спадкоємців після смерті ОСОБА_5 , належна їй на праві власності на час відкриття спадщини спірна квартира,

на підставі положень статті 1277 ЦК України повинна була перейти у власність територіальної громади міста Одеси.

Разом із цим, міська рада зазначала у позові, що реєстрація права власності відповідачів на спірну квартиру порушує права та інтереси територіальної громади міста Одеси.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387,

388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння,

не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи,

яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його

від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388

ЦК України).

Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право

на витребування майна з незаконного володіння (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц, провадження

№ 14-247цс18 та від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, провадження

№ 12-158гс19).

Установивши наявність підстав для визнання спадщини відумерлою та, відповідно, перехід права власності на спірну квартиру до територіальної громади міста Одеси, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку й про обґрунтованість позовних вимог міської ради в частині витребування спірної квартири від відповідачів.

Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій по суті спору.

Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права

та незгоди з указаними висновками, вони спростовуються матеріалами справи

й не можуть бути правовою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

При цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі набули права власності на спірну квартиру

в установленому законом порядку внаслідок поділу належної їм квартири на дві квартири, оскільки з аналізу відповідних технічних паспортів вбачається,

що за складом приміщень це одна і та сама квартира, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.

Посилання касаційної скарги про те, що спір стосується іншого об`єкта нерухомого майна, а не квартири, яка належить відповідачам, безпідставні, так як апеляційний суд обґрунтовано вказав про те, що відповідно до технічних паспортів вказаних об`єктів нерухомості (квартири, яка належала померлій ОСОБА_5 , та квартири відповідачів) за складом приміщень це є одна і та сама квартира.

Тобто помилковими є доводи заявника касаційної скарги про те, що вказані об`єкти є різними об`єктами нерухомості й збігаються лише за своєю адресою.

Тому відповідні доводи зводяться до власної оцінки доказів та припущень,

а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Надавши належну правову оцінку доказам у їх сукупності, суди вірно вважали,

що спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , що складається

зі спірної однокімнатної квартири, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , є відумерлою. Спірна квартира має бути передана територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради

(статті 388, 1277 ЦК України).

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові

від 01 листопада 2023 року у справі № 202/5154/21 (провадження

№ 61-10518св22).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам

в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення

є мотивованими.

Висновки судів по суті спору узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. Судова практика у цій категорії справ є сталою

та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування.

Посилання касаційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду безпідставні, оскільки у справах різні фактичні обставини.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність

та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Щодо клопотання міської ради про закриття касаційного провадження

У червні 2023 року до Верховного Суду надійшло клопотання від Одеської МР

про закриття касаційного провадження у справі.

Указане клопотання мотивовано тим, що касаційне провадження у цій справі було відкрито помилково, так як ОСОБА_4 пропустила строк на касаційне оскарження (пункт 4 частини другої статті 394 ЦПК України). Крім того,

з урахуванням ціни позову, судові рішення судів попередніх інстанцій

не підлягають касаційному оскарженню (пункт 2 частини третьої статті 389

ЦПК України).

Надаючи оцінку відповідним посиланням міської ради, Верховний Суд указує

про їх безпідставність, оскільки вони зводяться до власного тлумачення норм процесуального права.

Підстави для закриття касаційного провадження визначені статтею 396

ЦПК України і заявник не конкретизував підставу закриття касаційного провадження у даній справі, виходячи саме з указаної норми процесуального закону. Мотиви, наведені у клопотанні міської ради, не можуть бути підставою

для закриття касаційного провадження у даній справі.

При цьому правові підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі наведено Верховним Судом в ухвалі від 11 травня 2023 року про відкриття касаційного провадження. Касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України,

що викликає необхідність дати їм відповідну правову оцінку під час касаційного перегляду справи, а тому Верховний Суд відмовляє у задоволенні вказаного клопотання.

Щодо розподілу судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення

або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Верховний Суд зазначає, що оскаржувані судові рішення залишаються без змін, тому розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції

у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2023 року зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в касаційному порядку, то слід поновити виконання судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Одеської міської ради про закриття касаційного провадження у справі відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2021 року

та постанову Одеського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси

від 20 жовтня 2021 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець