КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 761/13354/23

номер провадження №22-ц/824/2025/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівМостової Г.І., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року /суддя Матвєєва Ю.О./

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначив, що проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_4 , яка проживає в квартирі АДРЕСА_2 , без його згоди встановила камеру відеоспостереження, якою охоплюється загальний коридор та вхідні двері до квартири позивача. Вказував, що такі дії призводять до зйомки, накопичення та розповсюдження відзнятої інформації про життя позивача та членів його сім`ї, чим порушуються вимоги ст. 32 Конституції України, що завдало позивачеві моральну шкоду, яку він оцінив у 200 000 грн. Також просив зобов`язати відповідача демонтувати камеру відеоспостереження та знищити усю зібрану щодо позивача фото та відео інформацію.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. /а.с. 72-73/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не враховано норми матеріального права, зокрема ст.ст. 270, 275, 307 ЦК України, пп. «г», «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України про те, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства. Особа, перебуваючи на території своєї земельної ділянки, має право на захист особистого та сімейного життя від утручання в нього сторонніх осіб. Такий висновок зробив ВС в постанові №279/2012/17. Також вказував, що не надано оцінки зведеному плану земельних ділянок зі схематичним позначенням розташування камери відеоспостереження, яка здійснює відеозйомку сусідського подвір`я (земельної ділянки та будинку). Також судом не взято до уваги, те що, всі конфліктні ситуації які склалися між позивачем і відповідачем виникли саме внаслідок встановлення камер відеоспостереження.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів. Вказував, що позивачем не доведено порушення відповідачкою його права на повагу до його приватного і сімейного життя, втручання в його особисте життя, шляхом запису камер відеоспостереження, на які він посилається в обґрунтування позову. Позивач не надає будь-яких доказів, що саме відповідачкою встановлена камера відеоспостереження, також відсутні докази, що у коло обзору камери відеоспостереження потрапляє загальний коридор та вхідні двері позивача. Камери відео нагляду на будинку встановлено заради безпеки в будинку та осіб, які в ньому проживають. Крім того, камери, які фіксують місця загального користування, не можуть вказувати на персоналізацію відеоспостереження лише щодо певної особи. За наслідками розгляду апеляційної скарги просив також стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи позивача та його представника, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню, на підставі наступного.

Судом в судовому засіданні встановлено і не заперечується сторонами, що позивач є власником квартири 2 , а відповідачка - квартири АДРЕСА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується сторонами в будинку АДРЕСА_4 були встановлені камери відеоспостереження, одна з яких встановлена між заїздами до території, якою користується як позивач, так і відповідач.

Відеокамери, які встановила відповідачка, фіксують прибудинкову територію, вхід та вихід з квартир.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами частини першої статті 81 ЦПК України, про те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції дійшов висновків, що позивачем не наведено норму закону, яка забороняє відповідачці встановлювати відеокамери та зобов`язує її отримувати від позивача дозвіл на їх установлення, не надано належних доказів того, що камери здійснювали відеофіксацію його особистого життя. Водночас, фізичне розташування приватного майна відповідачки та позивача виключає саму можливість фіксувати встановленими камерами інформацію про особисте та сімейне життя позивача, в розумінні тлумачення наданого Конституційним Судом України.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано жодних належних, допустимих, достатніх, достовірних доказів, що відповідачкою порушуються його права внаслідок встановлення камер відеоспостереження, а дії відповідача є непропорційним втручанням у право на повагу до приватного і сімейного життя, у зв`язку з чим дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до статті 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Положення цієї статті роз`яснено в рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті34 Конституції України.

Конституційний Суд України розтлумачив, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про особу є конфіденційною; збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 301 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою.

У відповідності до ст. 307 Цивільного кодексу України, фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку лише за її згодою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що судом першої інстанції не враховано положення встановленої камери відеоспостереження на а.с. 7 матеріалів справи. Як видно також на а.с. 6 матеріалів справи, камера знаходиться між квартирою №2 та квартирою №3 . Отже, за відсутності доказів куту зйомки зі сторони відповідачки, апеляційний суд вважає доводи позивача про те, що у межі обзору камери входить вхід до його квартири, обґрунтованими. Оскільки позивач не має доступу до камери відеоспостереження, будь-яких інших доказів, окрім загального вигляду та місця встановлення камери він об`єктивно не може надати.

Доводи відзиву щодо недоведеності належності відеокамери ОСОБА_3 , апеляційний суд відхиляє з огляду на те, що ОСОБА_3 фактично не заперечує щодо їх встановлення /а.с. 35 відзиву/ та мети - стримування неправомірних дій позивача.

Отже, апеляційний суд дійшов висновків, що вимога демонтувати камеру відеоспостереження, встановлену ОСОБА_3 , у коло обзору якої потрапляє загальний коридор і вхідні двері квартири 2 підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо вимог знищити накопичену відзняту інформацію про життя позивача та членів його сім`ї, та стягнення моральної шкоди у розмірі 200 000 грн., апеляційний суд вказує на відсутність будь-яких доказів як зберігання інформації щодо нього так і отриманої моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року - скасувати, постановити нове.

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 демонтувати камери відеоспостереження №1 у коло зору якої потрапляє загальний коридор і вхідні двері квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: