УХВАЛА

іменем України

621/4226/23

2-п/621/3/24

22 лютого 2024 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області у складі:

судді Бібіка О.В.

за участю секретаря судового засідання Сосницької К.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення Зміївського районного суду Харківської області від 11 грудня 2023 року у цивільній справі № 621/4226/23 за позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 11 грудня 2023 року позов Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь на користь Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції, , місце знаходження: смт Слобожанське Чугуївського району Харківської області, вул. Балаклійське шосе, 2, заборгованість за комунальні послуги за період з 01.09.2021 по 31.08.2023 у загальному розмірі 18300 (вісімнадцять тисяч триста) грн 71 коп. та судові витрати.

11.01.2024 до суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.

В обґрунтування заяви вказав, що відповідач копію заочного рішення не отримував, жодних судових повісток про виклик у судове засідання на адресу місця проживання не надходило, оскільки відповідач має тимчасову реєстрацію в іншій області та має статус ВПО. Крім того, зазначає про те, що при ухваленні заочного рішення не врахував Розрахунок заборгованості за договором реструктуризації боргу, оскільки виплати по Договору №52 від 27.09.2021 здійснювалися в порядку та в сумі, яка була вказана в договорі до початку наступного року. Вважає, щл відповідачем не було порушено умови Договору, тому що строк погашення заборгованості становить 36 місяців, виплати поновлені з 01.09.2023. Вважає, що відповідач був позбавлений можливості довести у судовому засіданні.

Учасники справи в судове засідання не з`явились.

Заявник ОСОБА_2 просив розгляд справи проводити за його відсутності. Наполягав на задоволенні заяви.

Представник ПАТ "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не подавав.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, відповідно до частини третьої названої статті Кодексу якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У зв`язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального запису.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного:

Згідно з положеннями частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України та стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно статті 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відповідно до частини другої статті 228 ЦПК України (в редакції чинній станом на 31 травня 2011 року) заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Відповідно до статті 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Перебіг процесуального строку, відповідно до статті 123 ЦПК України, починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Наслідки пропущення процесуальних строків, визначені статтею 126 ЦПК України, згідно якої право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (рішення в справі «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року).

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків.

Таким чином обґрунтоване застосування судами наслідків пропуску строків перегляду судових рішень не є порушенням права на доступ до суду.

10.11.2023 позивач ПАТ "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської електричної станції звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги за період з 01.09.2021 по 31.08.2023 у розмірі 18300,71 грн. (а.с.1-4)

На адреси відповідача ОСОБА_1 , зазначену у позові: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , судом було направлено судову повістку про виклик у судове засідання, призначене на 08.12.2023 10 год. 00 хв., разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами, рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням, яка до суду не повернулася (а.с. 44)

Крім того, у суду не має повідомлення про отримання відповідачем ОСОБА_1 копії заочного рішення, направленого 11.12.2023, оскільки судова кореспонденція також не повернулася на адресу суду(а.с. 51)

Таким чином, аналіз матеріалів справи свідчить про неналежне повідомлення судом відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи на 08.12.2023 та 11.12.2023, в якому ухвалене заочне рішення, оскільки, згідно з довідками поштових установ, конверти з судовими повістками до суду не повернулися, а приписи ЦПК України на момент ухвалення заочного рішення, не дозволяють дійти висновку, що судом належним чином інформувано відповідача про час і місце розгляду справи.

До аналогічних правових висновків дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18).

Неналежне повідомлення відповідача ОСОБА_1 потягло за собою обмеження доступу до суду та ефективного захисту свої прав.

Так, розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).

Одним з найбільш складних питань у процесі прийняття рішення про поновлення строку звернення до суду є визначення критеріїв, за якими суд може визнати причини попуску строку поважними, а підстави для його поновлення виправданими з метою досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи.

Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції» [4]); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).

Крім того, ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи «Скордіно проти Італії», «Ятрідіс проти Греції»).

За наведеного, клопотання відповідача ОСОБА_3 про поновлення строку на звернення із заявою про перегляд заочного рішення підлягає задоволенню.

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у п. 1 ст. 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте, такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Новий судовий розгляд є необхідним для формування єдиної судової практики у цій категорії справ, що є одним із фундаментальних принципів верховенства права, а саме принцип правової визначеності.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм законодавства можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

У пункті 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2018 у справі № 925/308/18 (провадження № 12-10гс20) зазначено, що здійснюючи тлумачення положень Конвенції ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28.05.1985 у справі "Ашингдейн проти Великої Британії" (Ashingdane v. the. UnitedKingdom). Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (рішення від 04.12.1995 у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. France).

У постанові Верховного Суду від 25 березня 2019 року у справі № 462/3542/16-ц (провадження № 61-7677св18) зроблено висновок, що ЦПК України передбачає дві форми перегляду заочного рішення: загальну (перегляд в апеляційному порядку) та спеціальну (перегляд судом, який виніс заочне рішення, за заявою відповідача). При цьому до основних ознак апеляційного перегляду заочного рішення можна віднести наступні: а) здійснюється судом вищої інстанції; б) апеляційну скаргу можуть подати сторони (відповідач лише у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення) та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки. Таким чином, процесуальним законом визначено спеціальний порядок перегляду заочного рішення, який проводиться судом, що його ухвалив, і лише за письмовою заявою відповідача. Оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення.

Відповідно до ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не був повідомлений про розгляд справи та був позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про перерахунок заборгованості за кредитним договором, а також надати докази на спростування позову.

Крім того, обставини, на які посилається заявник, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, з метою забезпечення відповідачу доступу до правосуддя, належить скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду в загальному порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 286-288 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення Зміївського районного суду Харківської області від 11 грудня 2023 року у цивільній справі № 621/4226/23 за позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги - задовольнити .

Скасувати заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 11 грудня 2023 року у цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги та призначити судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження на 09 год 00 хв 27.03.2024, з викликом учасників справи.

Визначити відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення на неї можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали складено 22.02.2024.

Суддя