Справа № 368/1712/23
Провадження № 2/368/637/23
Рішення

Іменем України

(Заочне)

"08" січня 2024 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Шевченко І.І.

за участю секретаря судового засідання Варлам Є.Р.

представника позивача адвоката Лисюк О.В. .

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик цивільну справу в загальному позовному провадженню за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

представник позивача просить суд скасувати рішення державного реєстратора Нацевич Людмили Віталіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:56026750 від 30.12.2020, відповідно якому за ОСОБА_2 , 24.12.2020 року зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 1/4 частину об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 222, а саме на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також виключити запис про право власності № 40005742 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, обґрунтовуючи позов наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка була двоюрідною сестрою ОСОБА_1 (позивача).

Факт родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було встановлено рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 21 липня 2022 року у цивільній справі № 368/1181/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кагарлицька міська рада Обухівського району Київської області про встановлення факту родинних відносин. Дане рішення набрало законної сили.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на після на нерухоме майно, а саме: житловий будинок (загальною площею приміщень 44,7 кв м, житлова площа 31,9 кв.м, допоміжна площа 12,8 кв.м), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач у встановлений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк, звернулася із заявою до Кагарлицької державної нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , і за її заявою було відкрито спадкову справу за № 65183389.

Проте, свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 отримати не змогла.

Відповідно до листа вих. № 484/02-14 від23.10.2023 року Кагарлицької Державної нотаріальної контори видати Свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно, а саме: цілий житловий будинок АДРЕСА_1 , неможливо, оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до 2013 року, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано за спадкодавцем - ОСОБА_3 , як померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/1 частки; проте, також згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 30 грудня 2020 року право власності на вищезазначений житловий будинок зареєстроване за ОСОБА_2 в розмірі 1/2 частки, на підставі рішення суду, виданого 12.10.2020 року Кагарлицьким районним судом Київської області, справа № 368/303/20.

Таким чином, позивач позбавлена можливості реалізувати своє право власності на спадкове майно.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно містить запис про право власності № 40005742, відповідно якому на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 56026750 від 30.12.2020, державного реєстратора Нацевич Людмили Віталіївни, за ОСОБА_2 24.12.2020 року зареєстровано право приватної спільної часткової власності на частину об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 222, а саме: на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою рішення про державну реєстрацію стало рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 12.10.2020 року у цивільній справі № 368/303/20.

12 жовтня 2020 року Кагарлицьким районним судом Київської області у цивільній справі № 368/303/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності на будинок та визнання права власності, було прийнято рішення, яким позовну заяву ОСОБА_2 (відповідача) було задоволено у повному обсязі, та визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 право власності на частину житлового будинку (загальна площа приміщень 44,7 кв м, житлова площа 31,9 кв.м, допоміжна площа 12,8 кв.м), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Проте, вказане рішення Кагарлицького районного суду Київської області ОСОБА_1 (позивач) оскаржила у апеляційному порядку, і 26 липня 2023 року постановою Київського апеляційного суду рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 12.10.2020 року у цивільній справі № 368/303/20 скасовано та ухвалено нове рішення яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 ОСОБА_5 про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності відмовлено.

Таким чином, на сьогодні жодної правової підстави для державної реєстрації права власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 не має, так як вона не є власником вказаного майна.

Згідно з ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно ч.1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Частиною 1 статті 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав, (п.п.1 п.2 ст.9 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»(в ред., яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)).

У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Згідно ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97/ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певного мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 від 01.07.2004 року.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст. 26 вищевказаного Закону, записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, станом на сьогодні Державний реєстр права власності на нерухоме майно містить відомості про право власності, якого фактично не існує.

Реєстрація права власності на частину будинку АДРЕСА_1 за відповідачем порушує права позивача як власника, оскільки позивач позбавлений права зареєструвати право власності на будинок, що залишився їй у спадок після смерті сестри.

Враховуючи викладене, позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, які полягають у позбавленні можливості зареєструвати право власності на спадкове майно, а саме на 1/1 частину будинку АДРЕСА_1 , та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане майно.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах є повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою, причини неявки в суд не повідомила, а тому суд вважає, що відповідач в засідання суду не з`явилася без поважних причин.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, вислухавши представника позивача, яка не заперечувала проти проведення заочного розгляду, дослідивши письмові докази, приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення ЄСПЛ в справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначене право кожної особи на захист свого порушеного цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Згідно статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Гарантоване статтею 55 Конституції Україний конкретизоване у законах України право на звернення до суду за захистом, передбачає можливість отримати захист порушеного права, обумовлене тим, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. «Порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, за змістом рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес»: - правовий феномен, що:

а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;

б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;

в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб;

г) не може суперечити Конституціїі та законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;

д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом;

є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення, визнання порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч.2 зазначеної статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка була двоюрідною сестрою позивачу ОСОБА_1 .

Факт родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було встановлено рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 21 липня 2022 року у цивільній справі № 368/1181/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа:Кагарлицька міська рада Обухівського району Київської області про встановлення факту родинних відносин. Дане рішення набрало законної сили.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на після на нерухоме майно, а саме: житловий будинок (загальною площею приміщень 44,7 кв м, житлова площа 31,9 кв.м, допоміжна площа 12,8 кв.м), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач у встановлений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк, звернулася із заявою до Кагарлицької державної нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , і за її заявою було відкрито спадкову справу за № 65183389.

Проте, свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 отримати не змогла.

Відповідно до листа вих. № 484/02-14 від23.10.2023 року Кагарлицької Державної нотаріальної контори видати Свідоцтво про право на спадщину за законом па нерухоме майно, а саме: цілий житловий будинок АДРЕСА_1 , неможливо, оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до 2013 року, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано за спадкодавцем - ОСОБА_3 , як померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/1 частки; проте, також згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 30 грудня 2020 року право власності на вищезазначений житловий будинок зареєстроване за ОСОБА_2 в розмірі 1/2 частки, на підставі рішення суду, виданого 12.10.2020.року Кагарлицьким районним судом Київської області, справа № 368/303/20.

Таким чином, позивач позбавлена можливості реалізувати своє право власності на спадкове майно.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно містить запис про право власності № 40005742, відповідно якому на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:56026750 від 30.12.2020, державного реєстратора Нацевич Людмили Віталіївни, за ОСОБА_2 24.12.2020 року зареєстровано право приватної спільної часткової власності на частину об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 222, а саме: на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою рішення про державну реєстрацію стало рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 12.10.2020 року у цивільній справі № 368/303/20.

12 жовтня 2020 року Кагарлицьким районним судом Київської області у цивільній справі № 368/303/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності на будинок та визнання права власності, було прийнято рішення, яким позовну заяву ОСОБА_2 (відповідача) було задоволено у повному обсязі, та визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 право власності на частину житлового будинку (загальна площа приміщень 44,7 кв м, житлова площа 31,9 кв.м, допоміжна площа 12,8 кв.м), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Проте, вказане рішення Кагарлицького районного суду Київської області позивачем ОСОБА_1 було оскаржено у апеляційному порядку, і 26 липня 2023 року постановою Київського апеляційного суду рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 12.10.2020 року у цивільній справі № 368/303/20 скасовано та ухвалено нове рішення яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 ОСОБА_5 про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності відмовлено.

Стаття 386 ЦК України регламентує, що: держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У контексті вибору способу звернення стягнення на іпотечне майно як способу захисту порушеного права потрібно враховувати висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 09 липня 2002 року № 1 5-рп/2002, яким визначено, що кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Зокрема, суд зауважив, що державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

До того ж відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора, пов`язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом.

Згідно із статті 5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

У частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення рішення у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, за змістом вказаної норми виконанню підлягають судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі №922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 754/8547/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Таким чином, враховуючи положення чинної редакції статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як витребування спірного нерухомого майна із чужого незаконного володіння.

До того ж статтею 387 Цивільного кодексу України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Це може бути здійснено шляхом подання віндикаційного позову. При цьому, у правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 зазначено, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушено тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Стаття 47 Конституції України, яка дублюється зі статтею 321 ЦК України та гарантують, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 2 статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

За приписами статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З огляду на наведене вище, суд знаходить доведеним факт порушення належного позивача права власності на спірний об`єкт нерухомого майна та вважає обґрунтованою позовну вимогу позивача про застосування такого способу захисту порушеного права як скасування рішення державного реєстратора від 30.12.2020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

На підставі вищевикладеного та керуючись ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», керуючись ст. ст. 251-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно задовольнити.

Скасувати рішення державного реєстратора Нацевич Людмили Віталіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 56026750 від 30.12.2020, відповідно якому за ОСОБА_2 , 24.12.2020 року зареєстровано право приватної спільної часткової власності на частину об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 222, а саме: на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також виключити запис про право власності № 40005742 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Апеляційні скарги на рішення можуть бути подані безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його (її) проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09.01.2024 р.

Суддя І.І. Шевченко