КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2982/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року (суддя Савицький О.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Секістова Тетяна Іванівна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Кошарський Олександр Володимирович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

встановив:

у серпні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 1746 від 7 жовтня 2020 року, що вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. та просив стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 46 059грн, витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 4000грн та судовий збір у розмірі 1984,80грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що в січні 2021 року із застосунку «Дія» він дізнався про те, що приватним виконавцем Кошарським О.В. 5 листопада 2020 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 на підставі виконавчого напису № 1746 від 7 жовтня 2020 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І., про стягнення з нього на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості у розмірі 87 807,63грн.

Позивач зазначав, що оспорюваний виконавчий напис був вчинений з суттєвими порушеннями порядку його вчинення в частині не надсилання обов`язкового повідомлення-застереження про його вчинення, що є самостійною підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Також позивач посилався на те, що під час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватний нотаріус посилалась на пункт 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, який на той час уже був визнаний нечинним постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі 826/20084/14,

резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23.

Крім того, позивач, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17, зазначав, що кредитний договір, який слугував підставою для вчинення оспорюваного виконавчого напису, не був нотаріально посвідчений, а тому він не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Також позивач посилався на те, що оскаржуваний виконавчий напис був виданий після закінчення трирічного терміну, встановленого статтею 88 Закону України «Про нотаріат», відтак приватний нотаріус не мала законних підстав для його вчинення.

Позивач стверджував, що в рамках виконавчого провадження, відкритого на підставі оскаржуваного виконавчого напису, з нього за період з грудня 2020 року по травень 2022 року було без належної правової підстави утримано грошові кошти у розмірі 46 059грн, які підлягають стягненню з відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року позов задоволено, визнано виконавчий напис, вчинений 7 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Тетяною Іванівною та зареєстрований в реєстрі за № 1746 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», яке є правонаступником Акціонерного товариства «Альфа-Банк», заборгованості за кредитним договором № 500400046, укладеним 6 серпня 2013 року між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , таким, що не підлягає виконанню; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 52 540грн, з яких: 46 059грн - грошові кошти, стягнуті за виконавчим написом; 2 481грн - витрати по сплаті судового збору; 4 000грн - витрати на професійну правничу допомогу.

У поданій апеляційній скарзі генеральний директор ТОВ «Вердикт Капітал» - Іжаковський О.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Представник відповідача зазначає, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, при цьому, правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, вимоги яких були повністю дотримані приватним нотаріусом Секістовою Т.І. під час вчинення оскаржуваного виконавчого напису.

Крім цього, представник відповідача вказує, що сам кредитний договір з додатками, в яких наведено розмір заборгованості позивача на момент відступлення права вимоги, не були визнані у встановленому законом порядку недійсними, а тому в нотаріуса були відсутні підстави для відмови у вчиненні виконавчого напису на підставі поданих йому документів.

Також представник відповідача стверджував, що грошові кошти у рамках виконавчого провадження були стягнуті з позивача правомірно, а сам факт визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не є підставою для повернення боржнику грошових коштів, стягнутих в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Більше того, на рахунок відповідача в якості стягнення заборгованості в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 поступили грошові кошти у загальному розмірі 28 523,11грн.

Представник відповідача вважає, що договірний характер правовідносин, що існували між сторонами і на підставі яких виникло право вимоги та обов`язок повернути кошти, виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Представник відповідача посилається на те, що матеріали справи не містять документального підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу, а сам заявлений розмір такої допомоги є завищеним та жодним чином не обґрунтований.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Яресько Т.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що твердження відповідача, що кредитний договір та додатки до нього не були визнані недійсними, не має правового значення, оскільки в даному випадку мають місце грубі порушення порядку вчинення виконавчого напису, що полягають в не направленні на адресу позивача обов`язкового повідомлення-застереження, посилання нотаріусом на нечинний нормативно-правовий акт, як на підставу вчинення виконавчого напису, відсутність нотаріального посвідчення договору, на підставі якого був виданий спірний виконавчий напис, що є самостійними підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

Представник позивача не погоджується з твердженням відповідача про договірний характер відносин між сторонами, оскільки позивач не укладав з відповідачем жодних угод, зокрема і нотаріально посвідченого кредитного договору, тому він не міг знати про наявність у нього боргу перед відповідачем, а договір, що міститься в матеріалах справи, був укладений ним з АТ «Альфа-Банк».

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, представник позивача вказує, що правова підстава отримання відповідачем грошових коштів, а саме виконавчий напис № 1746 від 7 жовтня 2020 року, була скасована, відтак грошові кошти у розмірі 46 059грн можуть бути стягнуті з відповідача на підставі статті 1212 ЦК України.

Крім цього представник позивача посилається на те, що ним направлялись запити до ТОВ «Вердикт Капітал» з метою встановлення розміру коштів, що були стягнуті з позивача, однак відповідачем була надана відповідь про відсутність в його розпорядженні такої інформації. Водночас, згідно довідки з місця проходження позивачем служби, з нього в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 були стягнуті грошові кошти у розмірі 46 059грн.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу генеральний директор ТОВ «Вердикт Капітал» - Іжаковський О.В. посилається на те, що укладений позивачем договір відповідає вимогам закону та є обов`язковим до виконання, а неоспорення позивачем самого договору свідчить про наявність в останнього згоди на виконання його умов.

Також представник відповідача зазначає, що відомості про розподіл стягнутих з позивача сум, перебувають виключно в розпорядженні приватного виконавця, в свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» в рамках цього виконавчого провадження отримало лише 28 523,11грн, а не 46 059грн, як заявлено позивачем.

ТОВ «Вердикт Капітал», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Секістова Т.І., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Кошарський О.В., будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційної скарги, двічі у судове засідання не з`явилися, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Яреська Т.В., який просив рішення суду залишити без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 6 серпня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 50040064, за умовами якого банк зобов`язався надати кредит у розмірі 50 000грн, який позичальник зобов`язався повернути до 7 серпня 2016 року та сплатити проценти за користування кредитом.

7 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення з громадянина ОСОБА_1 за кредитним договором № 500400064 від 6 серпня 2013 року, укладеним з АТ «Альфа-Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимог за кредитними договорами від 21 червня 2016 року є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 26 грудня 2018 року є Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Інвестохілліс веста», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 16 січня 2019 року є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», заборгованості за період з 16 січня 2019 року по 11 березня 2020 року у розмірі 87 307,53грн, у тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 43 056,42грн, прострочена заборгованість за несплаченими відсотками становить 15 399,13грн, строкова заборгованість за комісією становить 3 426,31грн, строкова заборгованість за відсотками становить 25 425,77грн.

5 листопада 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кошарським О.В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання виконавчого напису.

Постановою приватного виконавця Кошарського О.В. від 10 листопада 2020 року звернуто стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 20 липня 2022 року з доходів ОСОБА_1 по виконавчому провадженню № НОМЕР_2 за період з грудня 2020 року по травень 2022 року стягнуто 46 059грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір, який був укладений між банком та ОСОБА_1 , нотаріально не посвідчувався, а приватний нотаріус, вчиняючи виконавчий напис, безпідставно застосував положення п. 2 Переліку № 1172, який визнаний нечинним постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року.

Також суд першої інстанції зазначив, що позивачем надані докази стягнення з нього 46 059грн на виконання виконавчого напису на користь відповідача, а відтак на підставі положень статті 1212 ЦК України вказана сума підлягає стягненню з відповідача.

Задовольняючи вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу, суд першої інстанції зазначив, що позивачем надані докази у підтвердження понесених витрат, які не були спростовані відповідачем.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Учинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц.

Згідно підпункту 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок), для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка боржника на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення.

Тому повідомлення боржника необхідно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Такі висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц.

Підпунктами 3.1, 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів

України від 29 червня 1999р. № 1172.(далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між ним та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.

Учинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 357/12818/17.

Частинами 1 - 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, обов`язок надання доказів у підтвердження своїх доводів є не тільки у позивача, але і у відповідача.

У підтвердження своїх доводів позивач надав суду першої інстанції копію кредитного договору № 500400064 від 6 серпня 2013 року, копію анкети-заяви на отримання кредиту, копію виконавчого напису від 7 жовтня 2020 року, копію постанови приватного виконавця від 5 листопада 2020 року про відкриття виконавчого провадження та копію постанови приватного виконавця від 10 листопада 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату позивача.

При цьому, позивач стверджував, що не отримував від відповідача вимоги про усунення порушень за кредитним договором та необхідності сплатити заборгованості за кредитним договором.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи з вказаних норм процесуального права та позиції позивача, саме

відповідач повинен був надати суду докази у підтвердження надання приватному нотаріусу Секістовій Т.І. всіх належних документів для вчинення виконавчого напису, у тому числі кредитний договір, посвідчений нотаріально, вимогу до позивача про усунення порушень за кредитним договором та докази направлення цієї вимоги на адресу позивача і докази у підтвердження отримання цієї вимоги позивачем, або повернення її на адресу відповідача.

Однак, відповідачем суду першої інстанції не були надані жодні документи, які були подані приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, а відтак відповідачем суду не було надано жодного доказу у підтвердження дотримання ним вимог закону при зверненні до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.

Твердження у апеляційній скарзі, що приватному нотаріусу були надані всі документи, необхідні для вчинення виконавчого напису, належними доказами не підтверджені.

Доводи апеляційної скарги, що сам кредитний договір з додатками, в яких наведено розмір заборгованості позивача на момент відступлення права вимоги, не були визнані у встановленому законом порядку недійсними, а тому в нотаріуса були відсутні підстави для відмови у вчиненні виконавчого напису на підставі поданих йому документів, колегія суддів вважає безпідставними, так як підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є недотримання відповідачем та приватним нотаріусом вимог законодавства при вчиненні виконавчого напису, а не оспорення кредитного договору. Крім того, представником відповідача не були надані суду додатки до договорів про відступлення права вимоги, у яких визначався розмір заборгованості позивача за кредитним договором.

Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" Перелік був доповнений пунктом 2, який передбачає отримання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Для одержання виконавчого напису додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, визнано незаконною та нечинною постанову КМУ № 662 від 26 листопада 2014 року в частині положень, які доповнювали пункт 2 Переліку, зокрема доповнення переліку після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.".

Постанова суду набрала законної сили з моменту проголошення і є чинною на час розгляду даної справи.

Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих

написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17.

Оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 7 жовтня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.

Надана позивачем суду першої інстанції копія кредитного договору свідчить, що він не був нотаріально посвідчений, що спростовано відповідачем не було, а відтак приватний нотаріус Секістова Т.І. не мала правових підстав вчиняти виконавчий напис на підставі зазначеного кредитного договору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Секістовою Т.І. 7 жовтня 2020 року за № 1746, таким, що не підлягає виконанню.

З приводу стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця

(набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц.

Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

Оскільки виконавчий напис, вчинений 7 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Секістовою Т.І. про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості у сумі 87 807,63грн, визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, правові підстави набуття відповідачем грошових коштів на виконання зазначеного виконавчого напису, відсутні, а відтак до правовідносин сторін підлягають застосуванню положення статті 1212 ЦК України.

За таких обставин, з урахуванням того, що зазначений вище виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже, підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти відсутня, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача безпідставно стягнутих коштів.

Доводи апеляційної скарги, що грошові кошти у рамках виконавчого провадження

були стягнуті з позивача правомірно, а сам факт визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не є підставою для повернення боржнику грошових коштів, стягнутих в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, колегія суддів вважає безпідставними, так як визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення боржнику коштів, які були стягнені на його підставі, про що зазначено вище.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що договірний характер правовідносин, що існували між сторонами і на підставі яких виникло право вимоги та обов`язок повернути кошти, виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів, які безпідставно були йому перераховані на підставі виконавчого напису нотаріуса, який не підлягає виконанню, так як питання про наявність або відсутність заборгованості позивача перед відповідачем за кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду.

Разом з цим, суд першої інстанції не врахував, що надана позивачем довідка про стягнення з нього 46 059грн по виконавчому провадженню № НОМЕР_2, не є достатнім доказом у підтвердження перерахування цієї суми на рахунок відповідача.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кошарським О.В. від 5 листопада 2020 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2, в якій визначена також основна винагорода приватного виконавця у розмірі 8 780,76грн.

Представником позивача - адвокатом Яресько Т.В. наданий суду першої інстанції адвокатський запит, який був направлений 5 травня 2022 року на адресу приватного виконавця Кошарського О.В., про надання копій платіжних доручень щодо перерахунку коштів, утриманих зі ОСОБА_1 , ТОВ «Вердикт Капітал». Однак, відповіді на адвокатський запит матеріали справи не містять.

Перевіряючи доводи відповідача, що приватним виконавцем на його рахунок було перераховано тільки 28 523,11грн, а також доводи представника позивача, що приватний виконавець не надав відповідь на його адвокатський запит, колегія суддів задовольнила клопотання представника позивача - адвоката Яреська Т.В. та витребувала у приватного виконавця Кошарського О.В. інформацію про розмір коштів, які були стягненні зі ОСОБА_1 та перераховані на рахунок ТОВ «Вердикт Капітал» в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2.

Згідно відповіді приватного виконавця Кошарського О.В. від 1 липня 2024 року в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 ТОВ «Вердикт Капітал» перераховано 28 523,11грн, а відтак саме зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З приводу доводів апеляційної скарги про неспівмірність стягнутих судових витрат позивача на правову допомогу.

Згідно з ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні

іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача - адвокат Яресько Т.В., зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу складає 4 000грн і вказаний розмір є фіксованим.

До позовної заяви додана копія договору № 22050 про надання правничої (правової) допомоги, укладеного 5 травня 2022 року між адвокатом Яреськом Т.В. та

ОСОБА_1 , та додаток №1 до договору, відповідно до умов якого адвокат прийняв на себе зобов`язання з надання правничої допомоги у справі про визнання виконавчого напису, таким, що не підлягає виконанню, згідно якого відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2, та повернення безпідставно стягнутих коштів.

Пунктом 2 додатку до договору сторони визначили, що вартість юридичних послуг становить 4 000грн.

Також до позовної заяви додана копія акту приймання-передачі послуг № 1 від 29 липня 2022 року, підписана адвокатом Яреськом Т.В. та ОСОБА_1 , а також розрахункова квитанція № 29/07/22 про отримання адвокатом Яреськом Т.В. грошових коштів.

Отже, представником позивача надані суду належні докази у підтвердження понесених позивачем витрат на надання правової допомоги.

При цьому, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не заявляв про зменшення розміру витрат на правову допомогу та про їх неспівмірність, а відтак суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача понесені позивачем судові витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Яресько Т.В. заявив про стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000грн.

У підтвердження понесених витрат до відзиву надана копія додатку № 2 до договору про надання правничої допомоги від 25 лютого 2024 року, пунктом 2 якого сторони погодили вартість наданої послуги у 8 000грн; копію акту приймання-передачі послуг від 29 лютого 2024 року, який підписаний адвокатом Яреськом Т.В. та ОСОБА_1 , та копію розрахункової квитанції про отримання адвокатом Яреськом Т.В. 8 000грн.

У клопотанні про зменшення витрат на правничу допомогу представник відповідача заявив про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат, посилаючись на їх не розумний розмір, враховуючи, що справа не є складною, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні цих вимог.

У п. п. 73, 74 постанови Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 914/1191/20 міститься висновок, що гонорар адвоката може існувати в двох формах - як фіксований розмір та погодинна оплата. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Керуючись критеріями, визначеними у пунктах 1 та 2 частини 3 статті 141 ЦПК України, суд може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору, та з урахуванням ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Колегія суддів вважає, що заявлені представником позивача до відшкодування витрати на правову допомогу за участь адвоката Яреська Т.В. у суді апеляційної інстанції, не є співмріними зі складністю даної справи, не є розумними та справедливими, враховуючи, що даний позов має немайновий характер, судова практика у даній категорії справ є сталою, а відтак не вимагає значного часу для її вивчення.

Крім того, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а відтак колегія суддів вважає, що розмір витрат, які підлягають відшкодуванню позивачу за правову допомогу, підлягає зменшенню до 2 000грн.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції при розгляді позовних вимог про повернення безпідставно стягнених коштів неповно встановив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

В іншій частині рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний

постановив:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 52 540грн змінити, зменшивши розмір стягнення до 35 004грн 11коп., з яких: 28 523,11грн - грошові кошти, стягнуті за виконавчим написом; 2481грн - витрати по сплаті судового збору; 4000грн - витрати на професійну правничу

допомогу.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук