Дата документу 28.03.2024 Справа № 201/3824/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 201/3824/23 Головуючий у І інстанції: Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/807/175/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
Провадження № 22-ц/807/175/24-2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року та додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про зменшення розміру аліментів на утримання дітей,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнював, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що судовим наказом Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.10.2022 у справі № 333/4427/22 за заявою ОСОБА_2 стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді 1/4 частини від усіх видів доходів боржника, але не менше, ніж 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, але не більше ніж 10 прожиткових мінімумів і до досягнення дитиною повноліття, на виконання якого 24.01.2023 Олександрівський ВДВС м. Запоріжжя відкрив виконавче провадження № 70824191.

Судовим наказом Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.01.2023 у справі № 331/5058/22 за заявою ОСОБА_3 стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді 1/4 частини від усіх видів доходів боржника, але не менше, ніж 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 23.12.2022, до досягнення дитиною повноліття, на виконання якого Олександрівський ВДВС м. Запоріжжя також відкрито виконавче провадження № 70889298.

Позивач вважав несправедливим стягнення з нього аліментів на двох дітей у розмірі 50% (1/2 частини) від його доходів, оскільки законодавством передбачено, що стягнення аліментів на двох дітей призначається у розмірі однієї третини (1/3) від заробітку (доходу) платника аліментів, та зазначав, що аліменти на кожну дитину мають бути визначені у розмірі не більше 1/6 частини, а з урахуванням розміру його заробітної плати, вважав за можливе призначити 1/8 частину його доходу.

За твердженням позивача, під час розгляду справи про призначення аліментів на користь ОСОБА_2 суд не взяв до уваги, що у нього (платника аліментів) також є сім`я з малолітньою дитиною, а дружина перебувала в декретній відпустці. Таким чином, сімейний стан змінився.

Дохід позивача коливається від 64000 грн до 74000 грн на місяць, тобто, 1/4 частина від його доходу становить близько 15000 грн, що в декілька разів перевищує прожитковий мінімум для дітей вищевказаного віку.

Крім того, у зв`язку з відсутністю власного житла ОСОБА_1 змушений винаймати помешкання для себе та родини в м. Дніпрі, бо його дружина - ОСОБА_3 та малолітня дитина ОСОБА_5 є внутрішньо переміщеними особами.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просив суд: зменшити розмір аліментів, визначений судовим наказом Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.10.2022 з 1/4 частини доходу на 1/8 частину, й таким чином стягувати з нього на користь ОСОБА_2 на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у вигляді 1/8 частини від усіх видів доходів, але не менше, ніж 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, але не більше ніж 10 прожиткових мінімумів і до досягнення дитиною повноліття; зменшити розмір аліментів, визначений судовим наказом Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.01.2023 з 1/4 частини доходу на 1/8 частину, і таким чином стягувати з нього на користь ОСОБА_3 на утримання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у вигляді 1/8 частини від усіх видів доходів, але не менше, ніж 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2023 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеними рішеннями, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року та додаткове рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2023 року і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що у позивача змінився сімейний стан, що є самостійною підставою для зменшення розміру аліментів. Безпідставним скаржник вважає висновок суду першої інстанції про те, що його матеріальний стан не погіршився, адже після видачі судових наказів та відкриття виконавчих проваджень з нього відраховується половина заробітної плати, що, на думку ОСОБА_1 свідчить про зменшення його доходів у два рази.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу на додаткове рішення, ОСОБА_1 зазначає, що витрати колишньої дружини на правову допомогу у такому розмірі свідчать про нецільове витрачання коштів, сплачених ним на утримання сина. Суму відшкодування витрат на правову допомогу у 6000 грн за одне судове засідання вважає завищеною і неспіврозмірною зі складністю справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

За приписами п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_2 в особі представника адвоката Вишнякової І.О. заперечує проти доводів ОСОБА_1 , просить залишити його апеляційні скарги без задоволення, оскаржувані судові рішення без змін. Також просила стягнути на свою користь судові витрати на правову допомогу, яких вона зазнала під час розгляду справи в апеляційному суді в розмірі 4500 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає повною мірою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів про погіршення його матеріального стану з моменту стягнення аліментів на утримання дітей, а обставини, які він наводить в обґрунтування та на підтвердження своїх вимог, в розумінні ст. 192 СК України та позиції Верховного Суду, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів, адже факт наявності у нього інших дітей, на утримання яких позивач має сплачувати аліменти, не може слугувати самостійною підставою для зменшення їх розміру, оскільки розмір стягуваних аліментів за судовим рішенням не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого СК України.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком.

Так, суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 29.08.2012, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Сторони підтвердили, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний, проте належних доказів на підтвердження цієї обставини суду не надали.

26.07.2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 .

За поясненнями сторін суд першої інстанції встановив, що шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не розірваний, але вони мешкають за різними адресами. Доказів того, що шлюбні відносними ОСОБА_1 та ОСОБА_3 припинені та вони не ведуть спільного господарства суду не надано не було.

Відповідно до довідок від 01.08.2022, ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_6 перебувають на обліку як внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території, та фактично мешкають за адресою: АДРЕСА_1 .

Судовим наказом Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.10.2022 на підставі заяви ОСОБА_2 , на її користь, з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання їх малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1 /4 частки від доходів платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 29.09.2022.

24.01.2023 на підставі вищевказаного судового наказу Олександрівський ВДВС у м. Запоріжжя відкрив виконавче провадження № 70824191, що підтверджується копією відповідної постанови державного виконавця. З копії постанов державного виконавця, постановлених в межах цього виконавчого провадження, вбачається, що державним виконавцем звернено стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_1 , який працює в СБУ Дніпропетровської області, що підтверджується також відповідними довідками з місця роботи позивача.

Судовим наказом Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.01.2023 на підставі заяви ОСОБА_3 , на її користь з ОСОБА_1 , стягнуто аліменти на утримання їх малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки від доходів платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 23.12.2022. Із копії заяви ОСОБА_3 , адресованої державному виконавцю Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжя від 01.02.2023 вбачається, що вищевказаний судовий наказ від 04.01.2023 пред`явлений стягувачем до виконання та відкрито виконавче провадження №70889298.

З довідок УСБУ в Дніпропетровській області № 16 від 23.01.2023, № 40 від 20.03.2023 вбачається, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за період серпень 2022 року березень 2023 року складала близько 67000грн. Заробітна плата за березень 2023 року - 72608,10 грн, з них відраховано аліментів у розмірі 29224,76 грн. Відомості про доходи позивача за період з березня 2023 року до ухвалення рішення суду не надано.

За поясненнями ОСОБА_3 , вона не працює, систематично отримує матеріальну допомогу від батьків.

Адвокат Вишнякова І.О. під час розгляду справи в суді першої інстанції пояснила, що ОСОБА_2 працевлаштована.

Проте належним чином підтверджені відомості про доходи відповідачів сторони суду не надали.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статі 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини, дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.

Статтею 8 вказаного Закону передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

У відповідності до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

З аналізу ст. 192 СК України і наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Виходячи із системного аналізу положень ст. 192 СК України, зробленого у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року №143цс13, зазначена стаття вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При визначенні розміру аліментів суд, відповідно до ст.182 СК України враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143 цс 13 і ця судова практика є незмінною.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

У розумінні статті 81 ЦПК України та наведених вище норм СК України саме ініціатор позову повинен доводити обставини змін у житті сторін, в тому числі, у матеріальному становищі, сімейному стані, здоров`ї або ж вказати на інші випадки, що виникли після винесення судового рішення або досягнення домовленостей між батьками про способи виконання своїх обов`язків щодо дітей, що можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів.

Позивач мотивував необхідність зменшення розміру аліментів тим, що з нього стягнуто аліменти на утримання іншої дитини.

Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Утримання інших осіб впливає на матеріальне становище утримувача.

При цьому апеляційний суд зауважує, що зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні іншу дитину, без доведення погіршення його майнового стану, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від попереднього шлюбу і суперечитиме найкращим інтересам дітей.

Отже, народження другої дитини від іншого шлюбу не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Схожий за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20).

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів погіршення майнового стану позивача на час звернення до суду з цим позовом порівняно з доходом, який він отримував на час прийняття судом першої інстанції рішення про стягнення аліментів.

Апеляційний суд наголошує, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

За наведених обставин, колегія суддів критично розцінює доводи апеляційної скарги і до не бере їх до уваги, оскільки вони зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд скаржника, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. ст. 77, 81 ЦПК України. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи позивача про погіршення його майнового стану після відрахування аліментів на двох дітей колегія суддів сприймає критично, адже такий стан речей є логічним наслідком виконання батьком свого обов`язку щодо утримання дітей і не може бути підставою для зменшення розміру аліментів в розумінні ст. 192 СК України.

Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на утримання дітей, позивач посилався на те, що з нього стягуються аліменти на двох дітей у сукупному розмірі 50% від всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, що суперечить вимогам чинного законодавства та ставить позивача у скрутне матеріальне становище.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку, саме ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, повинен довести обставини, які мають істотне значення, та є для нього перешкодою для сплати аліментів у встановленому раніше розмірі.

Натомість, звертаючись до суду з таким позовом, ОСОБА_1 належних та допустимих доказів того, що із моменту постановлення судових рішень, якими з нього стягнуті аліменти на утримання дітей, суттєво погіршився його матеріальний стан, у зв`язку з чим, він не має змоги сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, позивач не надав.

Оскільки на час видачі обох судових наказів (жовтень 2022 року та січень 2023 року) вже існували обставини, на які посилається ОСОБА_1 у позові: діти народжені у 2013 та 2019 році, на думку колегії суддів, визначений судовими рішеннями розмір аліментів на їх утримання відповідає вимогам сімейного законодавства.

Позивач є здоровою працездатною особою, має можливість заробляти на життя своєю працею, розмір його заробітної плати дозволяє робити передбачені судовими рішеннями відрахування без шкоди для його особистого життя, а зменшення розміру стягнутих аліментів негативно вплине на належне забезпечення дітей та суперечитиме їх інтересам.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

ЄСПЛ вказував, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справах «Хант проти України», «Йогансен проти Норвегії»).

Таким чином, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

Розмір стягуваних аліментів (частина доходу позивача на кожного з двох дітей), враховуючи здійснення стягнення на користь двох окремих відповідачів, відповідає вимогам сімейного законодавства та спрямоване на захист інтересів дітей, а зменшення розміру стягуваних аліментів без підтвердження погіршення матеріального становища позивача, на думку суду, не буде спрямовано на належне забезпечення дітей та суперечитиме їхнім інтересам.

Таким чином, враховуючи положення ч. 5 ст. 183 СК України, відповідно до якої той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, колегія суддів доходить висновку про те, що розмір стягуваних аліментів, які позивач сплачує на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробіткуна теперішній час не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого законодавства України, а надані позивачем докази не свідчать про суттєву зміну його матеріального стану та в сукупності не можуть слугувати підставою для зменшення розміру аліментів, що були визначені судовим наказом Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.10.2022 тасудовим наказом Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.01.2023, з врахуванням вимог сімейного законодавства, що є визначальним при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач сплачує аліменти на утримання кожного з дітей окремо без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дітей та суперечитиме їх інтересам.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними позовній заяві, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини.

Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані

з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені

у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 серпня 2022 року у справі № 357/9440/20.

Разом з тим саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Зазначені висновки викладено у постанові Велика Палата Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відшкодування витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 , адже такі витрати підтверджені матеріалами справи. А саме: договором про надання правової допомоги від 16.09.2022 та додатком № 2 до нього, укладених між ОСОБА_2 та адвокатом Вишняковою І.О., відповідно до яких, сторони домовились, що за представництво інтересів та іншу правову допомогу в межах цієї справи, ОСОБА_2 має сплатити винагороду за наступні види правничих послуг: представництво інтересів в судових засіданнях з розрахунку 2000 грн./судодень, складання процесуальних документів у межах справи 1500 грн./год. За результатами надання правової допомоги складається Акт, що підписується сторонами договору;

Також суду надано Акт прийому-передачі наданих послуг № 2 від 20.10.2023, підписаний ОСОБА_2 та адвокатом Вишняковою І.О., відповідно до якого адвокат надав клієнту правничі послуги: 26.06.2023 - складання та подання відзиву на позову вартістю 3000 грн. (2 години, за кожну по 1500 грн.; 26.06.2023 представництво інтересів в судовому засіданні 2000 грн. за судодень; 15.08.2023 складання та подання заперечень на відповідь на відзив 1500 грн. за годину; 17.10.2023 - представництво інтересів в судовому засіданні - 2000грн. за судодень; 20.10.2023 - складання та подання заяви про ухвалення додаткового рішення -1500 грн. за годину; довідку про отримання адвокатом Вишняковою І. від ОСОБА_2 грошових коштів з оплати наданих правничих послуг у цій справі у розмірі 10000 грн.

Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, та виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи заперечення позивача проти розміру витрат на правову допомогу, сплачених відповідачем, колегія суддів вважає, що сума стягнутого судом першої інстанції відшкодування на правову допомогу в 6000 грн повною мірою відповідає принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат, забезпечує баланс рівноваги між інтересами сторін у справі.

Доводи апеляційної скарги про не співмірність витрат на правову допомогу, стягнутих з нього на користь ОСОБА_2 , колегія суддів не приймає, адже суд першої інстанції, врахувавши складність справи, суть отриманих відповідачем правових послуг, їх необхідність, розумність розміру їх оплати, дійшов обґрунтованого висновку про зменшення витрат на правову допомогу до 6000 грн саме з цих міркувань, врахувавши заяви позивача про зменшення витрат на правову допомогу.

На підтвердження витрат на правову допомогу, яких ОСОБА_2 зазнала під час розгляду справи в апеляційному суді, суду надано Акт прийому-передачі виконаних робіт (надання послуг) від 29.01.2024 до договору про надання правничої допомоги від 16.09.2023, підписаний ОСОБА_2 та адвокатом Вишняковою І.О., відповідно до якого адвокат надала клієнту таку правову допомогу: 29.01.2024 складання та подання відзиву на апеляційну скаргу на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2023 у справі № 201/3824/23 2 год. 1500 грн/год вартість послуги 3000 грн, а також Акт прийому-передачі виконаних робіт (надання послуг) від 20.02.2024 до договору про надання правничої допомоги від 16.09.2023, підписаний ОСОБА_2 та адвокатом Вишняковою І.О., відповідно до якого адвокат надала клієнту таку правову допомогу: 20.02.2024 складання та подання відзиву на апеляційну скаргу на додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2023 у справі № 201/3824/23 1 год. вартість послуги 1500 грн.

Колегія суддів, оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, та виходячи із засад розумності та справедливості вважає, що заявлена стороною відповідача сума є надмірною та не співмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, дійшла висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції, який підлягає відшкодуванню, необхідно зменшити до 3000 грн, які слід стягнути з позивача.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить, її доводи зводяться до переоцінки доказів та не свідчать про наявність правових підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у зв`язку з чим, апеляційні скарги ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року та додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2023 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369, ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року та додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу, яких вона зазнала під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в сумі 3000 (три тисячі) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 березня 2023року.

Головуючий:

Судді: