Справа № 541/3938/23
Номер провадження 2/541/125/2024
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

10 січня 2024 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Дністрян О.М.,

при секретарі Докуніній А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миргород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя. Свій позов мотивувала тим, що вона перебуває з відповідачем у шлюбі, який зареєстрований 11 вересня 1993 року в с. Черевки сільська рада Миргородський район Полтавської області, актовий запис № 8. 27 грудня 2006 року в період шлюбу вони разом з чоловіком купили житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджуюється договором купівлі-продажу житлового будинку. Всі документи на будинок, в тому числі правовстановлюючі та відомості з реєстру нерухомості були оформлені на ім`я чоловіка, а вона там була і є лише зареєстрована по місцю проживання як член сім`ї. Тому звернення до суду зумовлено тими обставинами, щоб вона особисто могла узаконити своє право спільної сумісної власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, так як вони з відповідачем придбали будинок разом в період шлюбу, а зараз він стверджує, що зазначений будинок є його особистою власністю, а не їхньою з ним спільною, посилаючись на документи з зазначенням одного його покупця і власника будинку, в чому і полягає спір. Добровільно врегулювати спір відповідач не бажає, чим порушуються її права шляхом невизнання ним її законної частки на долю будинку. Крім того, з відповідачем погіршилися стосунки і останній має намір розірвати з нею шлюб та почав співмешкати з іншою жінкою, приводить її в їх будинок і погрожує їй фізичним виселенням з житла та майбутнім одноособовим продажем будинку без її на то згоди. Просила визнати за нею право спільної сумісної власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 16.11.2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 12 грудня 2023 підготовче провадження у справі було закрито, призначено справу до судового розгляду по суті, та задоволено клопотання позивачки про витребування доказів.

Позивачка до початку судового розгляду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив та заперечень проти позову не надав.

Згідно із ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає Сімейний кодекс України.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11 вересня 1993 року, який був зареєстрований с. Черевки сільська рада Миргородський район Полтавської області, актовий запис №8 (а.с.6).

Також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 27.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Явтух М.В., зареєстровано в реєстрі за №2926, ОСОБА_2 купив житловий будинок з надвірними побудовами АДРЕСА_1 , та складається з житлового будинку, зазначений на плані під літерою «А-1», має розмір житлової площі 40,4 кв.м., загальної площі 63,5 кв.м., де також знаходиться сарай, зазначений на плані під літерою «Б», сарай «В», погріб «Г», вбиральня «Д», а також споруди (а.с.3). Право власності зареєстровано ДКП «Миргородтехінвентаризація», номер витягу №13167147 від 10.01.2007р., реєстраційний номер №9233001 (а.с.4).

Як вбачається з Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №353529900 від 08.11.2023р., зазначений спірний житловий будинок належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с.5).

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, що встановлено ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Враховуючи, що спірний житловий будинок набутий сторонами під час шлюбу, зазначене нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, слід визнати за подружжям, за кожним, право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку.

Таким чином, дослідивши матеріали справи та враховуючи надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Доказів, що спростовують вищенаведене, відповідачем суду не надано.

Таким чином, встановивши, що спірний житловий будинок був придбаний сторонами спору під час перебування у шлюбі, суд приходить до висновку, що будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка і дружини є рівними.

За таких обставин суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10,11, 60, 88,169, 208, 212-215, 224-226, 280 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будинку з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з житлового будинку, зазначений на плані під літерою «А-1», має розмір житлової площі 40,4 кв.м., загальної площі 63,5 кв.м., де також знаходиться сарай, зазначений на плані під літерою «Б», сарай «В», погріб «Г», вбиральня «Д», а також споруди, шляхом поділу об`єкту права спільної сумісної власності подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Учасники справи:

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка селище Комишня Миргородського району Полтавської області, РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Черевки Миргородського району Полтавської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя: О. М. Дністрян