Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/9639/23
Номер провадження 2/711/843/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді: Кондрацька Н.М.

при секретарі: Мелещенко О.В.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Драченка В.В.,

представника відповідача згідно доручення Назаренка С.М.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси клопотання про передачу справи до іншого суду у межах розгляду справи за позовом представника ОСОБА_1 , адвоката Драченка Владислава Вікторовича до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, -

встановив:

у провадженні Придніпровського районного суду міста Черкаси знаходиться справа за позовом представника ОСОБА_1 , адвоката Драченка Владислава Вікторовича до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів.

Представник позивача звернувся до суду з заявою про передачу справи на розгляд іншому суду, за територіальною юрисдикцією. У заяві зазначає, що вищевказаний позов відноситься до категорії позовів, що розглядаються за правилом загальної територіальної підсудності, встановленої частиною 2 статті 27 ЦПК України, відповідно до якої позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що місцезнаходження юридичної особи м. Київ, Печерський район, вул. Грушевського, 1-Д. Таким чином, зазначений спір має бути вирішений в суді за загальним правилом підсудності, тобто за місцезнаходженням юридичної особи.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що заявник посилається на частину п`яту статті 28 ЦПК України як на підставу вибору підсудності позивачем у справах про захист прав споживачів, що з врахуванням викладених у позовній заяві обставин і предмету позову є хибним висновком, оскільки споживчі (договірні) відносини між сторонами розірвано, про що зазначено самим позивачем в позовній заяві та власне розірвання договірних відносин позивач і оскаржує.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17 міститься висновок, що відповідно до преамбули Закону України "Про захист прав споживачів" він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі України "Про захист прав споживачів" не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3).

Отже, Законом України "Про захист прав споживачів" врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Після розірвання договорів між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Оскільки між позивачем та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" не розповсюджується на спірні правовідносини.

"Велика Палата Верховного Суду скасувала судові рішення в частині позовних вимог про стягнення процентів за договорами банківського вкладу та пені за частиною п`ятою статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки суди вважали, що між банком та кожним з позивачів існують споживчі правовідносини. Проте суди не врахували, що такі правовідносини припинені рішенням суду про розірвання договорів та існують правовідносини з виконання грошового зобов`язання, на які не поширюється дія умов договорів та Закону України ''Про захист прав споживачів ", тому позивачі не звільнені від сплати судового збору "

Враховуючи, що між сторонами розірвано договірні відносини і таке розірвання оскаржує позивач в судовому порядку положення Закону України "Про захист прав споживачів" не поширюється на спірні правовідносини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ст. 378 ч. 1 ЦПК України).

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

З огляду на викладене, відповідач просить передати справу для розгляду за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва, до територіальної юрисдикції якого належить вищевказаний позов як суду за місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідача.

На підставі викладеного, просить передати цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів, - передати за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15).

Представник позивача звернувся до суду з запереченнями щодо заяви про передачу справи до іншого суду. У запереченні зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Стаття 28 ЦПК України встановлює правила підсудності справ за вибором позивача, яку ще називають альтернативною підсудністю.

Альтернативною називають підсудність, за якою декілька судів є компетентними розглянути справу.

Не виключаючи можливість звернення особи до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), вона встановлює можливість звертатися до іншого або інших судів, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Альтернативна підсудність є пільговою, вона встановлена для невеликої категорії справ, які мають особливо важливе значення для громадян.

Специфіка цього виду підсудності полягає в тому, що в залежності від характеру матеріальних правовідносин та предмету спору, особистих обставин, позивач може обирати серед двох, трьох чи більшої кількості судів, які будуть компетентними розглянути таку справу.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Згідно із ч. 16 ст. 28 ЦПК України, позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно із цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленою статтею 30 цього Кодексу.

У випадку, коли пред`явлення позову не пов`язано із захистом прав споживачів, встановлена для цих позовів альтернативна підсудність не поширюється.

Звертаючись до Придніпровського районного суду міста Черкаси, ОСОБА_1 , посилаючись на положення ЗУ «Про захист прав споживачів» вказував про те, що АТ КБ «Приватбанк» протиправно в односторонньому порядку розірвано договірні відносини, на які поширюється положення згаданого Закону.

Відповідно до преамбули ЗУ «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг ріпних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 17 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно з п. З ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», виконавцем є суб`єкт господарювання, який виконує роботу або надає послуги.

Згідно п. 22 ст. 1 цього ж Закону, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та держане регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Частиною 1 статті 4 цього Закону визначено, що фінансовими послугами вважаються, зокрема:випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до роз`яснень, які містяться у ч. 2 пункт) 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року П Іро практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті. що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Враховуючи зазначені положення, відносини, які склались між позивачем та відповідачем регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів».

Наведений Відповідачем висновок Великої Палати Верховного Суду не змінює характеру спірних правовідносин в цілому та не дає підстав для висновку, що позивач в такій категорії справ втрачає право на звернення до суду для захисту та поновлення своїх прав як споживач за власним вибором у межах альтернативної підсудності, визначеної ч. 5 ст. 28 ЦПК України.

Висновки викладені в постанові від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17 стосуються неповернення банком грошових коштів після розірвання договору, в той час коли в даному спорі оскаржується відмова надавала фінансових послуг від підтримання діючих ділових відносин, що не є тотожним зазначеним висновкам.

Враховуючи зареєстроване місце проживання позивача: АДРЕСА_1 , що в Придніпровському районі міста Черкаси, останній, як споживач фінансових послуг, вірно визначив підсудність та керуючись ч. 5 ст. 28 ЦПК України звернувся з позовом до Придніпровського районного суду міста Черкаси.

Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачі», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена.

Подібні висновки викладені в постанові Київського апеляційного суду від 18.01.2024 у справі № 357/11484/23.

Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні заяви АТ КБ «Приватбанк» про передачу справи № 711/9639/23 за територіальною підсудністю до Печерського районного суду міста Києва.

У судовому засіданні представник відповідача згідно доручення наполягав на задоволенні заяви про передачу справі до іншого суду, оскільки вважає, що між позивачем та відповідачем відносини припинені, а отже до них застосовуються вимоги ч. 2 ст. 27 ЦПК України.

Представник позивача та позивач заперечували щодо передачі справи до іншого суду, оскільки відносини, які склались між сторонами регулює Закон України «Про захист прав спожичвачів».

Суд, заслухавши пояснення сторін, вважає, що клопотання представника відповідача не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Так, предметом розгляду даної справи є, як вважає позивач, порушення зобов`язання відповідачем щодо обслуговування рахунків ОСОБА_1 шляхом здійснення операцій з розрахунково-касового обслуговування за допомогою платіжних інструментів.

При цьому, у своїй позовній заяві представник позивача посилається як на нормативно-правове обґрунтування своїх позовних вимог на норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно матеріалів справи позивач зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

За загальним правилом частини першої статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

В свою чергу, згідно з правилом про підсудність справ за вибором позивача, передбаченими частинами 5,6 ст.28 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору та позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа.

Право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві. Разом з тим, в даному випадку, позивач має право вибору звернення до суду за місцем знаходження відповідача, або за місцем за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ такий суд має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.

Однак ЄСПЛ у кількох рішеннях наголосив, що поняття «суд, встановлений законом», стосується не тільки юридичного підґрунтя самого по собі існування «суду», але також і дотримання судом спеціальних норм, які регулюють його юрисдикцію, підсудність, повноваження судді (належний склад суду). Показовим у цьому сенсі є рішення ЄСПЛ від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України». У п.24 рішення йдеться про те, що фраза «встановлений законом» стосується не лише правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Статтею 376 ЦПК України передбачені підстави для скасування судового рішення повністю або частково. Так, п.1 ч.3 даної статті передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду.

В свою чергу, суд звертає увагу сторін, що суд не має права обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.

Відповідно до п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Пунктом 37 цієї постанови передбачено, що право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності, підсудна справа, належить виключно позивачу.

Оскільки позов був пред`явлений за правилами альтернативної підсудності, а саме за місцем реєстрації позивача, суд не вбачає правових підстав для задоволення заяви представника відповідача про передачу за підсудністю справи за позовом представника ОСОБА_1 , адвоката Драченка Владислава Вікторовича до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст. 27, 28, 353 ЦПК України, суд,-

постановив:

У задоволенні клопотання представника відповідача про передачу справи за підсудністю до іншого суду - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст буде виготовлений 05.03.2024.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Головуючий: Н. М. Кондрацька