РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2024 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі судді Костянтина Шепеля,

із секретарем судового засідання Раїсою Буга,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Віри Гуменюк ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 1 Жмеринського міськрайонного суду справу за позовом ОСОБА_3 до Станіславчицької сільської ради Жмеринського району Вінницької області, Жмеринської районної військової адміністрації Вінницької області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про включення до додаткових списків пайовиків на земельні ділянки, визнання права на земельну ділянку (пай), зобов`язання надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою, -

приходить до такого.

Позиція позивача

23 січня 2024 року позивач ОСОБА_3 звертається до суду з позовом до Станіславчицької сільської ради Жмеринського району Вінницької області, Жмеринської районної військової адміністрації Вінницької області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про включення до додаткових списків пайовиків на земельні ділянки, визнання права на земельну ділянку (пай), зобов`язання надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він з 11 квітня 1986 року до 22 березня 1989 року працював в колгоспі імені ХХІ партз`їзду с. Станіславчик Жмеринського району Вінницької області. В 1985 році був прийнятий в члени колгоспу. У зв`язку із прийняттям Земельного Кодексу та введенням інституту права колективної власності на землю в Україні 1992 року розпочалася реорганізація колгоспів у колективні сільськогосподарські підприємства. 10 листопада 1994 року Президент України видав указ «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва». Тоді ж розпочалось і розпаювання земель колгоспу імені XXI партз`їзду с. Станіславчик. Зазначає, що після його звільнення було здійснено розпаювання земель в натурі та його ніхто не повідомив про розпаювання земель КСП, не запросили на загальні збори та на засідання земельної комісії, де вирішувалося питання про розпаювання земель, помилково не включили до списку пайовиків, чим позбавили права на отримання належної йому земельної частки (паю). У зв`язку з цим хотів звернутись до керівництва КСП щодо вирішення спірного питання, але так як правонаступників КСП немає, звертався до Станіславчицької сільської ради про виділення паю, де йому відмовили. Спір про включення до списку пайовиків із Станіславчицькою сільською радою триває досі, тому вичерпавши усі можливі варіанти мирного врегулювання питання, позивач змушений звернутись до суду.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд задовольнити позов. Пояснює, що, звільнившись з колгоспу імені XXI партз`їзду с. Станіславчик, залишився членом вказаного підприємства. Конкретизувати свої позовні вимоги до Жмеринської районної військової адміністрації та Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області не зміг, вважає, що Жмеринська районна військова адміністрація мала проконтролювати складання списків, а Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області має виділити йому земельну ділянку. Зазначив, що раніше звернутись до суду не мав часу, лише коли вийшов на пенсію - почав займатись цим питанням та дізнався, що люди отримують паї.

Позиція відповідачів

Представник відповідача Жмеринської районної військової адміністрації - Гуменюк В. надала відзив на позовну заяву, в якому вважає позов необґрунтованим, виходячи з наступного. Зі змісту позовної заяви жодного обґрунтування щодо вимог до відповідача не заявлено. Тому вважає Жмеринську району державну (військову) адміністрацію неналежним відповідачем. Зазначила, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. При цьому трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК чи АТ, а про наявність трудових відносин з ними. Крім того, до матеріалів справи позивачем надано архівний витяг, з відомостями щодо прийому в члени колгоспу « ОСОБА_4 », однак згідно з копії паспорту прізвище позивача зазначено: « ОСОБА_3 », що викликає сумнів у належності відповідних документів позивачу. Також звернула увагу, що у позовній заяві наявне твердження про факт розпаювання земель в натурі, з посиланням на відповідь архівного відділу Жмеринської районної державної (військової) адміністрації. У зазначеному листі вказано, що в протоколах сесій Станіславчицької сільської ради Жмеринського району за 1996-2000 роки відсутні відомості про надання земельної ділянки в с. Станіславчик на ОСОБА_3 та зазначена відповідь не містить жодної інформації щодо здійснення розпаювання земель в натурі. Тому вважає доводи та міркування позивача необґрунтованими та не підтвердженими належним чином. Крім того, позивач будь-яких належних доказів вчинення йому перешкод для звернення з позовом до суду з 1989 року не надав, жодних відомостей щодо наявності та поважності причин пропуску строку позовної давності не зазначив. Просила врахувати, що прояв звичайної необачності позивачем не є поважними причинами пропуску строку позовної давності, оскільки на час розпаювання позивач був дієздатний і мав об`єктивну можливість вчасно отримати відповідну правову допомогу.

В судовому засіданні заявлені позовні вимоги позивача вважає необґрунтованими та не підтвердженими належним чином з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просить суд враховуючи, що позивач не довів наявність поважних причин пропуску позовної давності, застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області - Громадський Р.В. надав відзив на позовну заяву, в якому вважає позов необґрунтованим, виходячи з наступного. В позовній заяві жодного обґрунтування щодо вимог до відповідача не заявлено. Тому вважає Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області неналежним відповідачем. Позивач у позовній заяві зазначає, що з 11 квітня 1986 року до 22 березня 1989 року працював у колгоспі імені XXI партз`їзду села Станіславчик Жмеринського району Вінницької області та був прийнятий у члени колгоспу у 1985 році. Звільнення з колгоспу відбулось у зв`язку із виїздом на інше місце проживання (відомості із копії трудової книжки). Зазначив, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК чи АТ, а про наявність трудових відносин з ними. Крім того, до матеріалів справи позивачем надано архівний витяг з відомостями щодо прийому в члени колгоспу « ОСОБА_4 », однак згідно з копії паспорту прізвище позивача зазначено: « ОСОБА_3 », що викликає сумнів у належності відповідних документів позивачу. Крім того, позивач будь-яких належних доказів вчинення йому перешкод для звернення з позовом до суду з 1989 року не надав, жодних відомостей щодо наявності та поважності причин пропуску строку позовної давності не зазначив. Відтак, просить суд з урахуванням наведених обставин застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та судове засідання проводити без його участі.

В судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Представник відповідача Станіславчицької сільської ради Жмеринського району Вінницької області - Перепечай В. надав відзив на позовну заяву, в якому вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Свою позицію обгрунтовує тим, що Указом Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Земельний кодекс - основний закон, який регулює земельні відносини в Україні, і яким встановлено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановленими землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, міськими радами. Державний акт на право колективної власності на землю видається сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і в колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян (стаття 23 Земельного кодексу України (2768-14). Список громадян, як додаток до державного акта, формується самим підприємством відповідно до статуту, розглядається і затверджується загальними зборами (зборами уповноважених) членів підприємства та підписується головою місцевої ради і головою колективного сільськогосподарського підприємства. Виходячи з викладеного, право громадян - членів недержавного сільськогосподарського підприємства, як співвласників колективної власності на землю, набувається з дня видачі та реєстрації в установленому порядку державного акту на право колективної власності на землю недержавному сільськогосподарському підприємству з обов`язковим додатком - списком громадян-членів зазначеного підприємства. Зазначає, що позивач ОСОБА_3 у 1986-1989 роках працював у колгоспі імені XXI партз`їзду села Станіславчик Жмеринського району Вінницької області, був прийнятий у члени колгоспу у 1985 році та звільнений з колгоспу імені XXI партз`їзду села Станіславчик до прийняття Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» таким чином втративши право бути включеним у списки, що додаються до державного акту на право колективної власності на землю. Зазначив, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК чи АТ, а про наявність трудових відносин з ним. Відтак, просить суд з урахуванням наведених обставин відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник Станіславчицької сільської ради в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Процесуальні рішення по справі, заяви та клопотання

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана до провадження судді 23 січня 2024 року (а.с.9).

Ухвалою суду від 26 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Підготовче судове засідання призначено на 15 лютого 2024 року (а.с.10).

8 лютого 2024 року представник відповідача Жмеринської районної військової адміністрації через канцелярію суду надала відзив на позовну заяву (а.с 15-20).

14 лютого 2024 року представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області через систему «Електронний суд» надав відзив на позовну заяву (а.с 25-32).

Ухвалою суду від 15 лютого 2024 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 48) .

16 лютого 2024 року представник Станіславчицької сільської ради Жмеринського району Вінницької області надав відзив на позовну заяву (а.с. 52-57).

Встановлені судом обставини та зміст спірних правовідносин

Відповідно до копії паспорта серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Бондурівка Ободівського району Вінницької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4).

Згідно з копією трудової крижки колгоспника № НОМЕР_2 , « ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 » прийнятий в члени колгоспу імені 21 партз`їзду с. Станіславчик Жмеринського району Вінницької області на посаду агронома, протокол № 2, з 1 квітня 1985 року. 22 березня 1989 року звільнений з роботи у зв`язку з виїздом на інше місце проживання, протокол № 4 від 22 березня 1989 року (а.с. 6). Однак, слід зазначити, що відповідно до копії паспорта позивач " ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ", а не " ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 ", як вказано у трудовій книжці, що є значною відмінністю у анкетних даних позивача.

Відповідно до копії архівного витягу від 6 листопада 2023 року № 01-15-605, з протоколу № 2 зборів уповноважених членів колгоспу ім. ХХІ партз`їзду с. Станіславчик заслухано рішення правління колгоспу, які були прийняті на протязі 1985 року про прийом в члени колгоспу та вирішено рішення правління колгоспу за 1985 рік про прийом в члени колгоспу затвердити, прийняти в члени колгоспу таких осіб: 1. ОСОБА_4 (а.с. 7).

Згідно з відповіддю архівного відділу Жмеринської районної державної адміністрації від 19 вересня 2023 року № 01-15-540, в протоколах сесій Станіславчицької сільської ради Жмеринського району за 1996-2000 роки немає відомостей про надання земельної ділянки в с. Станіславчик на ОСОБА_4 (а.с. 8). Суд зауважує, що вказана відповідь не містить жодної інформації щодо здійснення розпаювання земель в натурі та конкретного періоду розпаювання земель колгоспів у колективні сільськогосподарські підприємства, відповідно до якого позивача помилково не включили до списку пайовиків.

Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Юридична кваліфікація встановлених обставин

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з пунктом 2 Указу Президента України № 720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільсько-господарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п`ятому частини першої статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08, при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям», відповідно до пункту 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК чи АТ, а про наявність трудових відносин з ними.

Згідно зі статтями 22, 23 Земельного Кодексу України (у редакції Закону України від 18 грудня 1990 року № 561-XII), особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акту.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту.

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.

Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судова практика у спірних правовідносинах є сталою, Верховний Суд неодноразово висловлював подібну правову позицію, зокрема у постановах від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17, від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16, від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18 від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19 від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18, від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18, від 10 лютого 2022 року у справі № 132/1038/21, від 30 червня 2022 року у справі № 143/849/20.

Отже, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює у неї цю можливість знати про посягання на права.

Таким чином, суд вважає, що право на позов у ОСОБА_3 могло виникнути ще у 1995 році, а тому трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд зобов`язаний застосувати наслідки спливу позовної давності без подання відповідної заяви іншими сторонами спору.

З огляду на зазначене, позивач, будучи звільненим 22 березня 1989 року з роботи у колгоспі імені XXI партз`їзду села Станіславчик Жмеринського району Вінницької області та у 1996 році виключеним із членів КСП «Діброва», не міг не розуміти про імовірне порушення своїх прав ще коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспів, що є загальновідомим фактом. Крім того, позивач будь-яких належних доказів перебування у членах КСП на момент видачі вказаного вище Указу Президента України від 24 серпня 1995 року, а також наявність чи вчинення йому перешкод для звернення з позовом до суду з 1995 року не надав, жодних відомостей щодо наявності та поважності причин пропуску строку позовної давності не зазначив.

Прояв звичайної необачності позивачем, а також правова необізнаність не є поважними причинами пропуску строку позовної давності, оскільки на час розпаювання позивач був дієздатний і мав об`єктивну можливість вчасно отримати відповідну правову допомогу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки суду

Таким чином, у судовому засіданні установлено, що позивач працював у колгоспі, звідки був звільнений до видачі Президентом України Указу № 720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»; відомостей про перебування ним членом колгоспу ім. ХХІ партз`їзду с. Станіславчик на момент видачі Указу суду не надав, строки позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав без поважних причин пропустив.

Давши мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному позивачем в позовній заяві, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позивач не довів наявність поважних причин пропуску позовної давності та звернувся до суду за спливом 35 років з моменту, коли він міг би набути право на земельну частку (пай), до спірних правовідносин підлягає застосуванню позовна давність, що є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат між сторонами

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись пунктами 1, 2 Указу Президента України № 720/95 від 08 серпня 195 року "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", статтями 76, 81, 259, 263, 264, 265, 279 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В позові ОСОБА_3 до Станіславчицької сільської ради Жмеринського району Вінницької області, Жмеринської районної військової адміністрації Вінницької області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про включення до додаткових списків пайовиків на земельні ділянки, визнання права на земельну ділянку (пай), зобов`язання надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою, - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до Вінницького апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 13 березня 2024 року.

Учасники справи :

Позивач ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідачі:

Жмеринська районна військова адміністрація, вул. Богдана Хмельницького, 14, м. Жмеринка Вінницької області, ;

Станіславчицька сільська рада Жмеринського району Вінницької області, вул. Центральна, 4 с. Станіслвчик Жмеринського району Вінницької області, ;

Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, вул. Келецька, 63 м. Вінниця, .

Суддя Костянтин ШЕПЕЛЬ