ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2024 року м. Чернівці Справа № 725/7633/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Факас А.В.,

позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» та ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Чебан В.М., дата виготовлення повного тексту рішення 05 січня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 ТОВ «ФК «Форінт» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 24 376,16 дол.США, що станом на 14.09.2023 року по курсу НБУ складало 891 402,05 грн.

Позов мотивований тим, що відповідно до умов кредитних договорів №014/05/478 та №014/05/477 від 03.09.2007 року, укладеними між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , банк надав позичальнику кредит в розмірі по 500 000 дол.США на строк до 02.09.2017 року.

Через неналежне виконання умов кредитних договорів з боку ОСОБА_1 рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12.08.2011 року у справі №2-878/11 позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за вказаними договорами у розмірі 7 458 764,14 грн та судові витрати.

Надалі рішення суду звернуто до виконання, а АТ «Райффайзен Банк Аваль» відчужило право вимоги, де останнім набувачем стало ТОВ «ФК «Форінт».

Зазначає, що на час звернення із позовом заборгованість не погашена, рішення суду не виконане, зобов`язання не припинилося, а тому наявні підстави для звернення до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми боргу на підставі ст.625 ЦК України.

Провадження №22-ц/822/256/24

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «ФК «Форінт» три відсотки річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 327 786,97 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду обидві сторони оскаржили його в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга ТОВ «ФК «Форінт» мотивована тим, що судом невірно застосовано норми ст.625 ЦК України, оскільки заборгованість відповідача обліковувалася в доларах США, відповідно нарахування заборгованості по ст.625 ЦК України було здійснено теж в доларах США, які й підлягають стягненню в розмірі 24 376,16 дол. США.

Стверджує, що суд помилився з приводу правовідносин, оскільки такі не стосуються стягнення заборгованості на підставі рішення суду, а тому просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення вимоги у валюті, стягнувши з ОСОБА_1 на користь позивача три відсотки річних у розмірі 24 376,16 дол. США.

В свою чергу, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не погоджується саме з розміром нарахованої заборгованості по трьох відсотках річних.

Звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції неправильно обчислено розмір непогашеної кредиторської заборгованості, і як наслідок, невірно вирахувано 3% річних.

Наводить власний розрахунок та вказує, що 3% річних, які підлягають стягненню, становлять 153 926,34 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Форінт» Савка О.С. просить таку залишити без задоволення, рішення суду скасувати, у задоволенні вимог відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ТОВ «ФК «Форінт» просить у задоволенні вказаної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах їх доводів та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «Форінт» суд вказав, що приходить до висновку, оскільки зазначене відповідачкою зобов`язання щодо стягнення заборгованості за кредитними договорами у розмірі 7458764,14 грн не являється «натуральним», а тому позивач ТОВ «ФК «Форінт» правомірно вимагає стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на свою користь 3-х процентів річних за невиконання вищевказаного зобов`язання.

При цьому вказав, що посилання відповідачки на постанову Чернівецького апеляційного суду від 30.09.2021 року по справі №2-878/11, якою було відмовлено позивачу ТОВ «ФК «Форінт» у видачі дублікату виконавчого листа та поновленні строку для його пред`явлення, не спростовує вище встановлених судом обставин, а тому прийшов до висновку щодо стягнення з відповідачки ОСОБА_1 3-х процентів річних в розмірі 327 786,97 грн.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.

Обставини справи щодо: укладення між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 кредитних договорів №014/05/477 та №014/05/478 від 03.09.2007 року на суму по 500 000 дол. США з терміном повернення до 02.09.2017 року; стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за вказаними кредитним договорами у розмірі 7 458 764,14 грн та судові витрати на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12.08.2011 року у справі №2-878/2011, додаткових угод до вказаних договорів з додатками; відступлення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» права вимоги, де останнім набувачем стало ТОВ «ФК «Форінт» (договір факторингу від 08.12.2016 року); відкриття ВП №66074744 від 13.07.2021 року щодо виконання вказаного вище рішення суду та закінчення ВП №6607474 від 28.10.2021 року, - сторонами визнається та не заперечується (а.с.8-43, 83-85).

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження (ВП №49967200) від 28.01.2016 року вбачається, що відкрито виконавче провадження згідно виконавчого листа №2-878/11 від 23.11.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в сумі 7 458 764,14 грн. 1700 державного мита та 120 грн витрат на ІТЗ, а згідно заяви стягувача від 28.12.2015 року стягненню підлягає 3 203 801,08 грн боргу, 1700 державного мита та 120 грн витрат на ІТЗ (а.с.46).

З доданої до апеляційної скарги постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві (ВП №49967200) від 26.06.2017 року вбачається, що стягненню підлягає 3 203 801,08 грн боргу, 1700 державного мита та 120 грн витрат на ІТЗ (а.с.150).

Щодо суті спору, то суд апеляційної інстанції вказує таке.

За змістом ст.ст.15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних, нарахованих за період з 07 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року за невиконання грошового зобов`язання на підставі рішення суду щодо стягнення кредитної заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.

За приписами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 серпня 2011 року, яке набрало законної сили, про стягнення з відповідача на користь позивача 7 458 764,14 грн та судові витрати.

Надалі, згідно вказаного рішення суду було відкрито виконавче провадження №49967200, що підтверджується постановою від 28 січня 2016 року, в якій, крім іншого, вказано, що згідно заяви стягувача (ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») від 28 грудня 2015 року стягненню підлягає 3 203 801,08 грн та судові витрати, що, в свою чергу, вказує на те, що борг ОСОБА_1 було частково погашено, доказів протилежного стороною позивача не надано, матеріали справи таких не містять.

Дійсно, у справі, що розглядається, боржником отримано кредит за договорами в іноземній валюті - доларах США, тобто предметом укладених між сторонами договорів кредиту була іноземна валюта, яку боржник зобов`язався повернути банку. Про те, розділ 4 цього Договору не містить умов про те, що сторони досягли згоди про відповідальність позичальника за ст.625 ЦК України у валюті основного зобов`язання.

Водночас, заборгованість за договором кредиту на підставі рішення суду від 12 серпня 2011 у справі №2-878/2011, ухваленого за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у гривнях в розмірі 7 458 764,14 грн, яка й була стягнута з боржника в гривнях без застосування валютної прив`язки чи еквіваленту суми боргу в іноземній валюті.

Зазначене рішення суду набрало законної сили і на його виконання про стягнення боргу в гривнях суд видав відповідний виконавчий документ - виконавчий лист. Попередній кредитор своїм правом на оскарження не скористався.

ЄСПЛ у рішенні від 28.10.1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» звертав увагу, що одним з найважливіших є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що у випадку, коли суд виніс рішення у справі, питання більше не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

Отже, кредитор на той час ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», користуючись своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання, пред`явив позов про стягнення заборгованості за договором з боржника у гривнях, з урахуванням чого валютою такого зобов`язання стала національна валюта гривня, тобто борг трансформувався із валютного за договором у гривневий на підставі рішення суду.

Як свідчать встановлені обставини справи у гривнях відбулося також часткове погашення заборгованості (заява стягувача) за наведеним вище рішенням суду.

Відповідно до ст.ст.513, 514, 516 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за вказаних обставин, позивач набув право вимоги по ст.625 ЦК України трьох відсотків річних саме в гривні, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неправильність розрахунку з боку ТОВ «ФК «Форінт», а тому доводи апелянта ТОВ «ФК «Форінт» з приводу нарахування та стягнення трьох відсотків річних в доларах є безпідставними, посилання на позиції ВС не заслуговують на увагу, оскільки такі є нерелевантними до цих правовідносин.

Враховуючи наведене, кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним позові у національній валюті - гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника у цій валюті, має право за частиною другою статті 625 ЦК України на отримання трьох відсотків річних.

Що стосується розрахунку позивача, відповідача та суду першої інстанції, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне не погодитися з такими та провести свій.

Верховний Суд у постановах: від 19.10.2022 року в справі №501/19/17; від 22.06.2022 року у справі №296/7213/15; від 19.01.2022 року у справі №199/5072/19 та від 19.01.2022 року, справа №204/3530/17 дійшов висновку, що у випадку, якщо суд вважає розрахунок заборгованості таким, що не відповідає тим відносинам, які склалися між сторонами та на підставі нього не можна визначити реальну суму заборгованості, то суд повинен здійснити свій власний обрахунок заборгованості, а не відмовити в задоволенні позову через недоведеність позовних вимог.

Як вбачається з позовної заяви позивачем заявлено період з 07.09.2020 року по 23.02.2022 року на суму 24 376,16 дол. США, що по курсу національної валюти складало 891 402,05 грн, а суд першої інстанції здійснив розрахунок виходячи із суми боргу в 7 458 764, 14 грн за вказаний період та дійшов висновку про стягнення 327 786,97 грн.

Колегія суддів апеляційного суду з такими не погоджується, оскільки такий повинен здійснюватися на суму боргу 3 203 801,08 грн, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Так, у період з 07.09.2020 року по 31.12.2020 року пройшло 116 днів (33 203 801,08 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 116 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 30 462,37 грн; у період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року 3 203 801,08 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 96 114,03 грн; у період з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року 3 203 801,08 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 54 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 14 219,61 грн.

Тобто, загальна кількість днів становить 535 на загальну суму 140 796,01 грн, які підлягають стягненню із ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні в розмірі трьох відсотків річних, які підлягають стягненню із ОСОБА_1 .

У зв`язку з цим апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

В силу частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду змінено слід здійснити розподіл судових витрат.

Так, при поданні позову позивач просив стягнути з відповідача 891 402,05 грн, позовні вимоги за результатами апеляційного перегляду ТОВ «ФК «Форінт» задоволено на 15.79% (140 796,01 грн).

При подачі позову позивач сплатив судовий збір в розмірі 13 371,03 грн (а.с.1), частина з яких у розмірі 2111,29 грн підлягає компенсації за рахунок ОСОБА_1 .

При поданні апеляційної скарги ТОВ «ФК «Форінт» сплатило 20056,55 грн (а.с.135), вказану суми витрат слід залишити за стороною у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення.

Що стосується судового збору за подання апеляційної скарги відповідачем, то ОСОБА_1 сплатила 7374,80 грн, які підлягають компенсації за рахунок ТОВ «ФК «Форінт» (а.с.149).

За приписами ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне здійснити взаємозалік понесених сторонами витрат (7374,80 - 2111,29 = 5263,51 грн), які компенсувати ОСОБА_1 за рахунок ТОВ «ФК «Форінт».

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2023 року в частині визначеної суми до стягнення змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» три відсотки річних у розмірі 140 796 (сто сорок тисяч сімсот дев`яносто шість) грн 01 коп.

В решті це ж рішення суду залишити без змін.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5263,51 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /Н.К. Височанська, І.М. Литвинюк/

З оригіналом згідно: суддя І.Н. Лисак