Справа № 462/7195/20
провадження № 2/445/25/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року Золочівський районний суд Львівської області

в складі:

головуючого судді Бакаїм М. В.

секретарі судового засідання Назар С.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

з участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Золочеві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі та гідності, ділової репутації.

ВСТАНОВИВ :

в листопаді 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому стало відомо про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народним депутатом України ОСОБА_4 з власного акаунту (посилання: ІНФОРМАЦІЯ_9) у соціальній мережі «Facebook» було розміщено три публікації наступного змісту:

1)о 17 год. 58 хв. розміщено публікацію такого змісту:

«Обурений кричущим фактом того, що ОСОБА_5 будучи громадянином Росії, по-суті - держави-агресора, балотується на посаду мера Києва та ще й веде свою партію до Київради. Більше того, інформація, що підтверджує російське громадянство ОСОБА_3 є у вільному доступі на офіційному сайті російської податкової, про що повідомляє інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_10

Балотування російського громадянина на посаду голови столиці України суперечить не лише здоровому глузду, а й законодавству України.

Звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_16. Копію депутатського звернення додаю».

2)О 17 год 44 хв. розміщено публікацію такого змісту:

«Голові ІНФОРМАЦІЯ_16

ОСОБА_6 .

ЗАЯВА

(про вчинення кримінального правопорушення передбаченого статтями 110, 111, 114, 330 Кримінального кодексу України).

ОСОБА_7 !.

Дозвольте поінформувати Вас з приводу наступного.

В мережі інтернет та в засобах масової інформації з`явилась інформація з відповідними копіями документів, які підтверджують наявність у ОСОБА_3 громадянства російської федерації».

Відповідно до розміщеної інформації, один із паспортів громадянина російської федерації ОСОБА_3 отримав у 39 років у статусі військовослужбовця збройних сил російської федерації.

Крім того, ОСОБА_3 навчався у Москві у Воєнному інституті Міноборони СРСР, де отримав вищу освіту.

Постановою Верховної Ради Укаїни від 27 січня 2015 року російську федерацію визнано державою-агресором, яка здійснює щодо України воєнну агресію, зокрема, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак, здійснення шпигунської та диверсійної діяльності.

ОСОБА_3 веде на території України активну політичну діяльність, зокрема, зареєстрований кандидатом у мери Києва, а його партія з однойменною назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » веде активну політичну діяльність по всій території України, агітуючи та висуваючи своїх кандидатів до місцевих рад.

Особи з подвійним громадянством та спеціальними знаннями, які мають доступ до таких посад як мери міст та депутати відповідних рад, несуть пряму загрозу інтересам держави в цілому.

Така діяльність громадянина російської федерації на території України має ознаки підготовки та/або вчинення кримінальних правопорушень передбачених статтями 110 (посягання на територіальну цілісність і недоторканність України), 111 (державна зрада), 114 (шпигунство) та 330 (передача та збирання відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, яка знаходиться у володінні держави) Кримінального кодексу України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Службу безпеки України» на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорон ».

3)о 18 год. 54 хв. відповідачем було розміщено три фотографії заяви народного

депутата України ОСОБА_4 , адресованої Голові ІНФОРМАЦІЯ_16 від 22 жовтня 2020 року з №79 наступного тексту:

«Голові ІНФОРМАЦІЯ_16

ОСОБА_6

22 жовтня 2020 року 79

ЗАЯВА

(про вчинення кримінального правопорушення передбаченого статтями 110, 111, 114, 330 Кримінального кодексу України).

ОСОБА_7 !.

Дозвольте поінформувати Вас з приводу наступного.

В мережі інтернет та в засобах масової інформації з`явилась інформація з відповідними копіями документів, які підтверджують наявність у ОСОБА_3 громадянства російської федерації».

Відповідно до розміщеної інформації, один із паспортів громадянина російської федерації ОСОБА_3 отримав у 39 років у статусі військовослужбовця збройних сил російської федерації.

Крім того, ОСОБА_3 навчався у Москві у Воєнному інституті Міноборони СРСР, де отримав вищу освіту.

Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року російську федерацію визнано державою-агресором, яка здійснює щодо України воєнну агресію, зокрема, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак, здійснення шпигунської та диверсійної діяльності.

ОСОБА_3 веде на території України активну політичну діяльність, зокрема, зареєстрований кандидатом у мери Києва, а його партія з однойменною назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » веде активну політичну діяльність по всій території України, агітуючи та висуваючи своїх кандидатів до місцевих рад.

Особи з подвійним громадянством та спеціальними знаннями, які мають доступ до таких посад як мери міст та депутати відповідних рад, несуть пряму загрозу інтересам держави в цілому.

Така діяльність громадянина російської федерації на території України має ознаки підготовки та/або вчинення кримінальних правопорушень передбачених статтями 110 (посягання на територіальну цілісність і недоторканність України), 111 (державна зрада), 114 (шпигунство) та 330 (передача та збирання відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, яка знаходиться у володінні держави) Кримінального кодексу України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Службу безпеки України» на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань ІНФОРМАЦІЯ_16 також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 214 КПК України, прошу:

1.Розглянути заяву та внести відомості про вчинення ОСОБА_3 правопорушень передбачених статтями 110, 111, 114, та 330 Кримінального України до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань;

2.Про результати розгляду заяви та про початок досудового розслідування прошу повідомити в термін визначений чинним законодавством України за адресою: вул. Грушевського, 5, м. Київ, 01008, народному депутату України ОСОБА_8 .

З повагою

Народний депутат ОСОБА_8».

Позивач вважає, що викладена вище інформація не відповідає дійсності і є неправдивою.

Внаслідок поширення відповідачем стосовно позивача недостовірної інформації було дискредитовано його ділову репутацію серед знайомих, серед громадян України, виборців, завдано, як людині, душевних страждань, принижено його честь та гідність, як людині, заподіяно йому психологічну травму.

Більше того, відповідачем було умисно викладено ці публікації за декілька днів до виборів депутатів до Київської міської ради, а також мера Києва, які відбулись 25 жовтня 2020 року. Позивач впевнений, що недостовірна інформація, поширена відповідачем була сприйнята громадянами негативно і безпосередньо вплинула на голосування під час виборів.

Окрім того, зазначає, що позивачем не оприлюднено жодних доказів направлення/подання цієї заяви до ІНФОРМАЦІЯ_16, що свідчить про умисне введення в оману, адже ці публікації мали на меті виключно справляння негативного враження у громадян напередодні виборів до Київської міської ради та виборів мера Києва.

Додає, що поширена відповідачем інформація, не підпадає під ознаки оціночних суджень та висловлювань, а є твердженням про факти, яких у дійсності не існувало та не існує.

Просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 , інформацію, що була поширена відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 на персональній сторінці профілю користувача соціальної мережі «Facebook».

У відзиві ОСОБА_4 висловив заперечення з приводу доводів позову.

Зазначив, що 15 жовтня 2020 року відомий український журналіст ОСОБА_9 на своєму сайті «ІНФОРМАЦІЯ_11» опублікував статтю «ОСОБА_11: Мені здається, що ОСОБА_10 є не агентом, а чинним офіцером спецслужб російської федерації.

У вказаній статті ОСОБА_11 закликав українські спецслужби перевірити інформацію, чи є український ведучий, політик, кандидат у мери Києва ОСОБА_5 агентом або співробітником російських спецслужб.

Журналіст нагадав, що у ОСОБА_3 був російський паспорт і в 1995 році він балотувався до держдуми російської федераціїї.

Після вказаних публікацій ОСОБА_10 був внесений у базі « ІНФОРМАЦІЯ_4 » і досі в ній перебуває.

Відповідач, як народний депутат зобов`язаний був реагувати на вказану інформацію, у зв`язку з чим ним було направлено звернення народного депутата до голови ІНФОРМАЦІЯ_16.

Метою звернення відповідача до посадових осіб органів державної влади було не розповсюдження недостовірної інформації щодо позивача, а реалізація ним свого конституційного права, визначеного ст. 40 Конституції України, викликане наміром захистити інтереси Української держави, громади та виконати свій громадянський обов`язок.

Просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народним депутатом України ОСОБА_4 розміщено публікації з власного акаунту (посилання: ІНФОРМАЦІЯ_5 у соціальній мережі «Facebook» вищевказаного змісту.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що вищенаведена інформація, яка стосується безпосередньо його особи, є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію.

Згідно з ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтями 21, 28 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності.

Відповідно до ч.2 ст.26 ЦК України, фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом.

Частиною 4 статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе.

Згідно положень ч. 1 ст. 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Згідно з ч.1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; …, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

У відповідності до глави 22 ЦК України до особистих немайнових прав включені, зокрема, право на повагу до гідності та честі (стаття 297) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299). Гідність та честь фізичної особи, її ділова репутація є недоторканними (згідно із частиною другою статті 297 та частиною першою статті 299 ЦК України).

Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. (згідно із частиною першою статті 275 ЦК України). Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (ч.3 ст. 297 ЦК України). Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ч.2 ст. 299 ЦК України).

Разом з тим, відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або у інший спосіб - на свій вибір.

Зважаючи на ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією розуміють документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушені внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Суспільство має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо наданої інформації, у тому числі щодо діяльності політиків, посадових осіб органів влади та місцевого самоврядування, а отже важливо щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю посадових осіб.

Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, до прискіпливої уваги суспільства та підвищеної зацікавленості до його діяльності та/або особистого життя тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина друга статті 30 Закону України "Про інформацію").

Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте та сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (пункт 1,19 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Як стверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 станом на час виникнення спірних правовідносин був кандидатом у мери міста Києва від партії «ІНФОРМАЦІЯ_3» до Київської міської ради, а відповідно межа допустимої критики та обсяг поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес.

Із позовної заяви вбачається, що позов пред`явлено до ОСОБА_4 , як фізичної особи.

Матеріалами справи підтверджено, що дійсно ОСОБА_12 опублікована 22.10.2020 в соціальній мережі "Фейсбук" інформація, яка на думку позивача є недостовірною .

При цьому викладаючи зміст тексту: «Обурений кричущим фактом того, що ОСОБА_5 будучи громадянином росії, по-суті - держави-агресора, балотується на посаду мера Києва та ще й веде свою партію до Київради», відповідач покликався на інформацію, яку повідомило інтернет-видання «Цензор» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_12 Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб сторонами не оспорюється. Доступ до вказаного веб-ресурсу вільний.

У відзиві на позовну заяву відповідач стверджував, що саме 15 жовтня 2020 року відомий український журналіст ОСОБА_9 на своєму сайті «ІНФОРМАЦІЯ_13» опублікував статтю «ОСОБА_11: Мені здається, що ОСОБА_10 є не агентом, а чинним офіцером спецслужб російської федерації. У вказаній статті ОСОБА_11 закликав українські спецслужби перевірити інформацію, чи є український ведучий, політик, кандидат у мери ОСОБА_13 агентом або співробітником російських спецслужб.

З наведеного слідує, що висловлення відповідача підтверджувалися джерелом такої інформації.

Апеляційний суд під час розгляду справи ОСОБА_3 до ОСОБА_14 , інтернет-видання «Цензор.нет» в особі головного редактора ОСОБА_15 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Євролаб» про захист честі і гідності, ділової репутації (№761/14615/21) встановив, що на сайті інтернет-порталу «Цензор.нет» в статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_14», зазначено, що: «Кандитат в меры ОСОБА_16 гражданство российской федерации» та в якій розміщено дві довідки, які підтверджують факт отримання ОСОБА_3 паспорта громадянина росії та отримання ІПН. ОСОБА_3 вважав цю інформацію недостовірною. Належних та допустимих доказів на підтвердження недостовірності, підробки, фальсифікації довідок, розміщених на сайті інтернет-порталу «Цензор.нет» ОСОБА_3 , у передбаченому статтями 12, 81 ЦПК України порядку, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надав. Пояснення ОСОБА_3 про те, що він не отримував паспорта громадянина росії та не є громадянином росії, не є доказом по справі в розумінні процесуального закону, в той час як самими довідками підтверджена зазначена в статті інформація про громадянство росії ОСОБА_3 .

Постановою Верховного суду від 09 червня 2023 року постанова Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року у справі №761/14615/21 в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до інтернет-видання «Цензор.нет» в особі головного редактора ОСОБА_15 про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 , інформацію, що опублікована ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14 год. 18 хв. на сайті інтернет-порталу «Цензор.нет» в статті під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_14», де зазначено, що: «Кандитат в меры ОСОБА_16 » та зобов`язання інтернет-порталу «Цензор.нет» вчинити певні дії, відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_14 про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 , інформацію поширену ОСОБА_14 у відеозаписі, розміщеному ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_6 ІНФОРМАЦІЯ_7 а саме про те, що « ІНФОРМАЦІЯ_15»; абзаців 1 та 2 резолютивної частини та стягнення судових витрат, залишено без змін.

За змістом статті 10 Конвенції свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Право на недоторканність ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 527/1812/16-ц (провадження № 61-956св20) вказано, що:

«згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише сама така інформація, висловлена чи написана відповідачем у цій категорії справ. Тобто, предметом спору у цій категорії справ є спірна інформація, що передається дослівним цитуванням (без редагування, корегування, власного розуміння позивача). Тобто конкретно висловлена особою інформація (сказана, написана, надрукована в ЗМІ) повинна бути предметом дослідження та правового аналізу у справах про захист честі, гідності і ділової репутації. Саме сказані відповідачем висловлювання, тобто дослівне твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів із використанням мовно-стилістичних засобів».

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року (остаточне - 17 жовтня 2016 року) ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де, розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції».

Зважаючи на встановлені судом обставини та судову практику, суд доходить висновку, що поширена ІНФОРМАЦІЯ_8 відповідачем публікація у соціальній мережі «Facebook» на власному акаунті (посилання: ІНФОРМАЦІЯ_5 за змістом: «Обурений кричущим фактом того, що ОСОБА_5 будучи громадянином Росії, по-суті - держави-агресора, балотується на посаду мера Києва та ще й веде свою партію до Київради. Більше того, інформація, що підтверджує російське громадянство ОСОБА_3 є у вільному доступі на офіційному сайті російської податкової, про що повідомляє інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_10 Балотування російського громадянина на посаду голови столиці України суперечить не лише здоровому глузду, а й законодавству України. Звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_16. Копію депутатського звернення додаю», не може бути визнана недійсною, оскільки на спростування її недійсності позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів.

Твердження про які зазначив відповідач у публікації, не є оціночними судженнями, а є фактичним ствердженням, здобутих з інших джерел.

Окрім того, суд звертає увагу на зміст висловлення в частині «…, що ОСОБА_5 будучи громадянином Росії, по-суті - держави-агресора, балотується на посаду мера Києва та ще й веде свою партію до Київради».

Слово "будучи" пов`язує події, які були в минулому, вказує на послідовність цих подій. Також слово "будучи" досить широко застосовується - ним можна замінити такі слова і конструкції, як "Попередньо", "заздалегідь", "у зв`язку з тим, що", "так як" і т.д., залежно від змісту речення.

Тобто, відповідач, дізнавшись з певного джерела інформацію щодо ОСОБА_3 , який на той час був кандидатом у мери Києва, був обурений (сильно невдоволений), що спонукало його звернутись із відповідною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_16, зміст якої зазначено вище.

Виходячи з вищевикладеного, можна стверджувати про те, що досліджуванні висловлювання, є твердженнями, в яких об`єкти, події, інші сутності та їх якості представляються як такі, що мають місце насправді, а інформація, яка в них міститься передбачає можливість верифікації, тобто оцінку істинності наведених відомостей, тобто вона викладена у формі фактичних тверджень. Наявні ж суб`єктивні судження автора на загальний фактичний характер висловлювань не впливають, оскільки відіграють роль коментаря, мета якого підсилити або підкреслити висловлювання, що за змістом містять фактичні дані.

Саме такі висновки зроблені експертом у висновку №22-5257 судової лінгвістичної (сематико-текстуальної) експертизи, виконаної згідно ухвали Золочівського районного суду Львівської області від 08.09.2021 у справі №462/7195/20.

Висловлювання негативного характеру стосовно ОСОБА_3 , викладено у формі фактичних тверджень (п.1, 3, 5 Висновку експерта №22-5257).

Тобто, в ході судового розгляду даної справи не знайшли своє підтвердження доводи позивача ОСОБА_3 відносно того, що вищевказана інформація, висловлена відповідачем в соціальній мережі є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача, а саме, така, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Відповідно до ст.40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне).

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Суд вважає, що відповідач ОСОБА_4 , як фізична особа, перебуваючи у статусі народного депутата України вправі звертатися до належних органів із заявою щодо інформації відносно кандидата у мери Києва.

Звертаючись до Голови ІНФОРМАЦІЯ_16 ОСОБА_17., ОСОБА_4 просив розглянути його заяву, повідомити про результати її розгляду, а також внести відомості про вчинення ОСОБА_3 правопорушень, передбачених статтями 110, 111, 114, та 330 Кримінального Кодексу України до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань.

Тобто за змістом звернення, відповідач просив вчинити певні дії, а саме дослідити надані в заяві факти і здійснити певні дії.

У висновку експерта вказано, що логіко-змістовний аналіз на наведених досліджуваних заяв о 17.58 та 17.44 год від 22.10.2020 показав, що висловлювання є фактичним твердженням.

Крім того, у висловлюваннях, що містяться у наведених фрагментах, відсутні мовно-стилістичні засоби (вживання гіпербол, алегорій, сатири тощо), а також спеціальні вставні конструкції та прислівники, що виражають оціненість, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб`єктивною думкою та поглядом автора на події.

Суд констатує, що відповідач публікуючи звернення, адресоване голові ІНФОРМАЦІЯ_16, в такий спосіб реалізував своє конституційне права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширював недостовірну інформацію.

Відповідно до постанови Верховного суду у справі № 761/14615/21 від 09 червня 2023 року за касаційною скаргою ОСОБА_3 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_14 , інтернет-видання «Цензор.нет» в особі головного редактора ОСОБА_15 , третя особа - ТОВ`Євролаб» про захист честі, гідності та ділової репутації, касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

У справах «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 , є публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою, як з боку активістів так і пересічних громадян. Крім того, враховуючи публічний статус позивача та те, що поширена інформація стосувалася його, як публічної особи, та мала суспільний інтерес, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Відтак, оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 753/338/19 (провадження № 61-16277св20) Верховний Суд зазначає, що при розгляді справ вказаної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Пунктом 2 частини третьої статті 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» передбачено, що журналіст зобов`язаний подавати для публікації об`єктивну і достовірну інформацію.

Відповідно до положень статті 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо: ці відомості одержано від інформаційних агентств або від засновника (співзасновників); вони містяться у відповіді на запит на інформацію, поданий відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», або у відповіді на звернення, подане відповідно до Закону України «Про звернення громадян»; вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб`єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб; вони є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим друкованим засобом масової інформації з посиланням на нього; в них розголошується таємниця, яка спеціально охороняється законом, проте ці відомості не було отримано журналістом незаконним шляхом; законом передбачено звільнення або непритягнення до відповідальності за такі дії.

Отже, положеннями статті 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» визначено вичерпний перелік випадків для звільнення журналіста та редакції від відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що наведені у статті 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» підстави звільнення від відповідальності за публікацію недостовірної інформації, яка порушує особисті немайнові права або являє собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації та правами журналіста, є вичерпними, а тому розширеному тлумаченню чи вільному редагуванню не підлягають.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 727/5418/17, провадження № 61-4388св18 оспорювана інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки у цьому випадку має місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Таким чином, позивач, займаючись політичною діяльністю, є публічною особою. Отже, межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

При вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації забезпечується баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

Дослідивши зміст цієї інформації, яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію, вважаю, що ця інформація є фактичними твердженнями, оскільки у наведеному висловлюванні використані мовні засоби, які можна довести або спростувати, що неможливо зробити з оціночним судженням.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи слід відмовити.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 32, 34, 40, 68 Конституції України, ст.ст.1, 3, 5, 7 Закону України «Про звернення громадян», ст.ст.16, 23, 277, 297, 299 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 19, 76, 81, 82, 89, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення складено 26.12.2024р.

Суддя М. В. Бакаїм