Провадження № 2/201/648/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Покопцевої Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Тоцької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження у підготовчому провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, компенсацію працівнику за несвоєчасний розрахунок при його звільненні, стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні, стягнення недоотриманих сум грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги,-

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 16.10.2023 року надійшла позовна ОСОБА_1 до Головного управління державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, позовні вимоги вмотивовані тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.06.2022 року у справі № 201/10787/21 за його позовом до відповідача його поновлено на посаді заступника начальника відділу організації оперативно-розшукової діяльності управління боротьби з фінансовими злочинами ГУ ДФС у Дніпропетровській області з 28.09.2021 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вказане рішення суду в частині поновлення на посаді виконане відповідачем лише 24.07.2023 року. Таким чином, час вимушеного прогулу склав 1 рік 09 місяців 27 днів. Оскільки без поважних причин після прийняття рішення суду про негайне поновлення на роботі позивач не був поновлений на посаді, тому він має право на отримання грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, компенсацію працівнику за несвоєчасний розрахунок при його звільненні, стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні, стягнення недоотриманих сум грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 16.10.2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Покопцевій Д.О.

Ухвалою судді від 19.10.2023 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи у загальному позовному провадженні з повідомленням сторін.

Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, позов просить задовольнити (а.с.60).

Представник відповідача в підготовче судове засідання не з`явився повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Ухвалою від 15.02.2024 року витребувано з Соборного районного центру зайнятості м. Дніпра довідку про отримання ОСОБА_1 допомоги по безробіттю в період з 28.08.2021 року по 24.07.023 року із зазначенням: РНОКПП отримувача, вказівкою отриманих сум по місяцям і загальною за рік.

Фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та докази на які посилається позивач, суд приходить до висновку про те, що провадження у справі слід закрити, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Водночас відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень, владних управлінських функцій, зокрема на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України).

В своїй постанові від 27.11.2019 року у справі № 640/3452/19 за позовом особи до Головного управління Державної фіскальної служби в Харківській області про стягнення несплаченого грошового забезпечення Велика Палата Верховного Суду зазначила, що характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

В дані справі Велика Палата Верховного Суду констатувала, факт проходження позивачем публічної служби, і що вказаний спір, наявність якого обґрунтовано позивачем у позові, за своєю правовою природою є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.

В своїй постанові від 17.03.2020 року у справі № 645/1211/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), урегульовано як Законом України «Про державну службу», так і спеціальними законами, які були та/або є чинними на час виникнення відповідних спірних правовідносин.

В цій справі Верховний Суд зробив висновок, встановивши, що особа перебувала у трудових відносинах з Державною податковою адміністрацією та обіймав посаду заступника начальника Управління податкової міліції в Харківській області, тобто був уповноваженою особою на виконання функцій держави в центральному органі виконавчої влади, суди зробили правильний висновок, що цей спір стосується звільнення з публічної служби. Спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічні правові висновки міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 766/10783/16-ц (провадження№ 14-278цс18); від 05 червня 2019 року у справі № 754/15544/17-ц (провадження № 14-202цс19), від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19 (провадження № 14-481цс19).

Судом встановлено, що відповідно до запису № 1 трудової книжки серія НОМЕР_1 , позивача 28.10.1999 року прийнято на службу в податкову міліцію ДПА в Дніпропетровській області (а.с.40-41).

На момент прийняття позивача на службу в податкову міліцію діяв Закон України «Про державну податкову службу в Україні» № 509-XII від 04.12.1990 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» № 509-XII від 04.12.1990 року до системи органів державної податкової служби належать: Державна податкова адміністрація України, державні податкові адміністрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, державні податкові інспекції в районах, містах (крім міст Києва та Севастополя), районах у містах (далі - органи державної податкової служби).

У складі органів державної податкової служби знаходяться відповідні спеціальні підрозділи по боротьбі з податковими правопорушеннями (далі - податкова міліція).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» № 509-XII від 04.12.1990 року державна податкова адміністрація України є центральним органом виконавчої влади.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» № 509-XII від 04.12.1990 року податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних органів державної податкової служби, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції.

Статтею 23 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» № 509-XII від 04.12.1990 року передбачено, що на службу до податкової міліції приймаються на контрактній основі громадяни України, які мають відповідну освіту, здатні за своїми особистими, діловими, моральними якостями та станом здоров`я виконувати обов`язки, покладені на податкову міліцію. Громадяни України, які вперше зараховуються на службу до податкової міліції на посади начальницького складу, складають присягу, підписаний текст якої зберігається в його особовій справі.

Поміж іншого вищенаведеним законом приведено права та обов`язків посадових осіб податкової міліції при виконанні службових повноважень (ст. ст. 21, 22 Закону), правовий і соціальний захист осіб начальницького складу податкової міліції, їх матеріальне і соціально-побутове забезпечення, відповідальність (ст. ст. 25, 26, 27 Закону), а також порядок присвоєння спеціального звання (ст. 24 Закону).

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо державної податкової служби та у зв`язку з проведенням адміністративної реформи в Україні» № 5083-VI від 05.07.2012 року визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про державну податкову службу в Україні» та внесено зміни до Податкового кодексу України в тому числі і щодо порядку проходження служби в органах податкової міліції.

Так, відповідно до ст. 348 Податкового кодексу України податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних органів державної податкової служби, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції.

Відповідно до ст. 352 Податкового кодексу України на службу до податкової міліції приймаються на контрактній основі громадяни України, які мають відповідну освіту, здатні за своїми особистими, діловими, моральними якостями та станом здоров`я виконувати обов`язки відповідно до покладених на податкову міліцію завдань.

Громадяни України, які вперше зараховуються на службу до податкової міліції на посади начальницького і рядового складу, складають присягу, яка підписується особою та зберігається в її особовій справі.

Відповідно до ст. 353 Податкового кодекс України особам, яких прийнято на службу до податкової міліції на посади начальницького і рядового складу, присвоюються такі спеціальні звання.

Згідно ст. 356 Податкового кодексу України держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України «Про міліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Реалізуючи конституційне положення, передбачене ст. 38 Конституції України, законодавець передбачив низку детальних норм щодо доступу, перебування та припинення відносин у сфері державної служби з метою забезпечення балансу публічних і приватних інтересів держави й особи. Цей баланс полягає в дотриманні принципів справедливості, рівності та співмірності під час встановлення обмежень, пов`язаних із доступом до державної служби, перебуванням на ній та її припиненням.

Поза увагою суду не може залитися і той факт, що позивача звільнено на підставі п.п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, згідно якої, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Системний аналіз вищевказаних нормативно-правових актів, на думку суду, свідчить про те, що як на момент прийняття на службу, так і під час проходження служби, заняття посади заступника начальника відділу організації оперативно-розшукової діяльності управління боротьби з фінансовими злочинами ГУ ДФС у Дніпропетровській області, а також на момент звільнення, позивач був уповноваженою особою на виконання функцій держави в центральному органі виконавчої влади, у зв`язку із чим, цей спір стосується проходження ним саме публічної служби.

Суд також звертає увагу, що в рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18).

В даному випадку хотілось би також акцентувати увагу на те, що в ст. 2 КАС України серед інших основних засадам (принципів) адміністративного судочинства містить принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справ. Офіційне з`ясування всіх обставин у справі визначено як закріплене у КАС України правило, згідно з яким адміністративний суд вживає всі заходи у межах чинного законодавства, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів із власної ініціативи, котрі дозволять з`ясувати всі обставини у справі та є необхідними і достатніми для винесення законного й обґрунтованого рішення в адміністративній справі. Принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі реалізується на всіх етапах і стадіях адміністративного судочинства. Недостатня його реалізація судом є підставою для оскарження відповідного судового рішення, скасування його судом вищої інстанції та направлення на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Тоді як, в цивільному судочинстві суд орієнтований лише засадами змагальності сторін та диспозитивності.

Поміж іншого, проходження публічної служби це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуваннями, виплатами, утриманнями, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби одним з елементів припинення такої служби.

Оскільки публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №761/33941/16-ц.

В своєму позові позивач зазначає, що вищевказаний спір не стосується здійснення відповідачем владних управлінських функцій, а випливає з трудових правовідносин, тому не є публічно-правовим.

Між тим, на думку суду, такі доводи позивача не ґрунтуються на вимогах норм КАС та ЦПК України, і суперечать роз`ясненням, наданим у постанові пленуму, та правовій позиції Великої Палати Верховного Суду.

Так, згідно роз`яснень наведених у пункті 27 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» № 8 від 20.05.2013 року, суди повинні мати на увазі, що позовна вимога публічних службовців про стягнення заробітної плати (грошового утримання) за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, у тому числі в разі, коли її заявлено окремо від вимоги про поновлення на роботі, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки стосується проходження особою публічної служби.

У своїй постанові від 20.06.2018 року у справі № 426/160/14-ц, Великої Палати Верховного Суду, зробила висновок, що управлінські дії суб`єкта владних повноважень можуть бути спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав фізичної особи. Проте, не кожен спір, який виникає у зв`язку з такими управлінськими діями, може розглядатися за правилами цивільного судочинства. Для розгляду деяких з таких спорів, зокрема щодо проходження публічної служби, КАС України встановлює юрисдикцію адміністративних судів. У вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду погодилась з доводами відповідача та висновками суду апеляційної інстанції. про те, що вимоги публічних службовців про зобов`язання суб`єкта владних повноважень провести розрахунок і виплатити їм індексацію заробітної плати є пов`язаними з проходженням публічної служби, а тому такі вимоги слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

В цій справі позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, компенсацію працівнику за несвоєчасний розрахунок при його звільненні, стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні, стягнення недоотриманих сум грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги є похідними саме із вимог поновлення його на посаді, що в аспекті вищевикладеного є такими, що пов`язані з проходженням публічної служби.

Суд також критично відноситься до доводів позивача щодо розгляду спору про поновлення його на посаді в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України преюдиційне значення для суду мають саме обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, а не вид судочинства в якому розглянуто справу.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на вищевикладене суд вважає за необхідне закрити провадження у цивільній справі за зазначеною позовною заявою та роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, компенсацію працівнику за несвоєчасний розрахунок при його звільненні, стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні, стягнення недоотриманих сум грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги закрити.

Роз`яснити позивачу право на звернення до Дніпровського окружного адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду впродовж 15 днів. Повний текст ухвали буде виготовлений впродовж 5 днів.

Суддя Д.О. Покопцева