У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю секретаря судового засідання Григор`єва С. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Лебедєва Людмила Юріївна, ОСОБА_2 , на рішення державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаною скаргою, в якій просить визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Солом`янського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Лебедєвої Л. Ю. про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 31 жовтня 2024 року.

Заявник вважає вищевказану постанову незаконною, винесеною передчасно, а тому такою, що підлягає скасуванню, оскільки з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що 02 травня 2024 року виконавцем вручено вимогу боржнику ОСОБА_2 про надання витребуваного договору протягом п`яти днів. У подальшому, 29 жовтня 2024 року виконавцем було накладено штраф на боржника, та вже через день - 31 жовтня 2024 року накладено штраф у зв`язку із повторним невиконанням рішення суду та того ж дня закінчено виконавче провадження, шляхом винесення відповідної постанови, що не узгоджується з порядком здійснення виконавчих дій, визначеним статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», де накладенню штрафу повторно та направленню повідомлення до органу досудового розслідування і закінчення у зв`язку з цим виконавчого провадження мало передувати: 1) закінчення строку в 10 робочих днів наданого виконавцем боржнику для виконання рішення суду; 2) здійснення виконавцем перевірки такого виконання наступного робочого дня після закінчення наданого строку.

Крім того, державний виконавець не вчинила жодних дій, направлених на виконання рішення суду. Так, виконавцем було здійснено лише один вихід за місцем проживання боржника ще 02 травня 2024 року, та після цього матеріали виконавчого провадження не містять інформації про будь-які заходи які вчинялися виконавцем з метою виконання судового рішення. Відсутня також інформація про доведення боржнику до відома про накладення на нього першого штрафу, що могло б спонукати його до виконання рішення суду, про здійснену державним виконавцем перевірку виконання та результати такої перевірки.

Зазначене свідчить про неповноту виконавчих дій, а застосований виконавцем порядок виконання рішення суперечить приписам статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», та є неефективним, оскільки за ним для боржника виникає лише обов`язок із сплати штрафів вже після закінчення виконавчого провадження, що нівелює обґрунтованість їх застосування як заходу примусу до реального виконання рішення суду.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 звернулася до суду з указаною скаргою та просила її задовольнити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 листопада 2024 року вказану справу передано судді Ішуніній Л. М.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 року за вказаною скаргою відкрито провадження та призначено до судового розгляду.

До суду надійшли матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Заявник (стягувач) в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, в матеріалах справи міститься заява представника заявника про розгляд скарги у її відсутність, в якій зазначила, що вимоги скарги підтримує в повному обсязі та просила її задовольнити.

Державний виконавець Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Лебедєва Л. Ю. в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо.

Зінтересована особа (боржник) - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, що підтверджується конвертом, який повернувся на адресу суду з відміткою поштової служби «адресат відсутній за вказаною адресою», про поважність причин неявки суду невідомо.

Відповідно до частини другої статті 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про можливість слухання справи у відсутність учасників справи.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Суд установив, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року застосовано відносно ОСОБА_2 захід процесуального примусу у виді тимчасового вилучення доказів для дослідження судом. Тимчасово вилучено у ОСОБА_2 оригінал договору позики, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 05 серпня 2014 року. Виконання ухвали про тимчасове вилучення документів доручено Солом`янському відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

20 березня 2024 року головним державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лебедєвою Л. Ю. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі вищевказаної ухвали.

02 травня 2024 року державним виконавцем складено вимогу до боржника, якою зобов`язано ОСОБА_2 протягом п`яти днів тимчасово надати державному виконавцю оригінал договору позики, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 05 серпня 2014 року.

Згідно з Актом державного виконавця від 02 травня 2024 року виходом за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що на момент виходу державного виконавця за вказаною адресою двері квартири ніхто не відчинив. Зі слів ОСОБА_4 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 фактично не мешкає.

Крім того, 02 травня 2024 року державним виконавцем було здійснено запити до Пенсійного фонду України та Державної податкової служби України з метою встановлення джерел доходу боржника. З відповідей вбачається, що ОСОБА_2 отримує пенсію в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, а також заробітну плату в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Мак Роад».

29 жовтня 2024 року державним виконавцем в межах вказаного виконавчого провадження винесено постанову про накладення штрафу на боржника у зв`язку з невиконанням ухвали суду.

31 жовтня 2024 року державним виконавцем винесено постанову про повторне накладення штрафу на боржника у зв`язку з невиконанням ухвали суду.

Цього ж дня державним виконавцем було складено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за вих. № 187714, в якому просила вирішити питання про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбаченого статтею 382 КК України, тобто невиконання судового рішення.

Постановою від 31 жовтня 2024 року державним виконавцем закінчено виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з невиконанням боржником ухвали суду, в якій встановлено, що в порядку статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» на боржника накладено штрафи. До Управління поліції у Солом`янському районі ГУ НП м. Києва направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення для вирішення питання про притягнення керівника підприємства до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбаченого статтею 382 КК України, тобто невиконання судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців), а згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Відповідно до частини першої вказаної статті за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону (10 робочих днів), перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина друга статті 63 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною третьою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що перед тим як винести постанову про закінчення виконавчого провадження державний виконавець повинен здійснити ряд обов`язкових дій, а саме: у разі невиконання без поважних причин боржником рішення винести постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначити вимогу виконати рішення, у даному випадку, що підлягає негайному виконанню, протягом трьох робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність; у разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення надіслати органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження № НОМЕР_1 було відкрито 20 березня 2024 року на підставі ухвали суду від 23 листопада 2023 року про тимчасове вилучення у ОСОБА_2 оригіналу договору позики, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 05 серпня 2014 року.

Відповідно до частини третьої статті 146 ЦПК України ухвала про тимчасове вилучення доказів для дослідження судом є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

З метою забезпечення виконання вищевказаної ухвали державним виконавцем в межах виконавчого провадження 02 травня 2024 року було складено вимогу державного виконавця до боржника, в якій зобов`язано ОСОБА_2 протягом 5 днів тимчасово надати державному виконавцю оригінал договору позики, здійснено вихід за адресою місця проживання боржника, винесено дві постанови про накладення штрафу на боржника та складено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення до органу досудового розслідування.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що вищевказані документи були доведені до відома боржника або направлені на її поштову адресу та отримані нею у порядку, передбаченому статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, постанова про накладення штрафу на боржника була винесена 29 жовтня 2024 року, в якій боржнику було надано десять робочих днів для виконання рішення суду, однак 31 жовтня 2024 року державним виконавцем було повторно винесено постанову про накладення штрафу, в якій боржнику було встановлено десятиденний строку для виконання рішення суду та в це й же день винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

З викладеного встановлено, що державним виконавцем не були витримані встановлені нею ж строки, після спливу яких вона повинна була перевірити виконання боржником рішення. Винесення постанови про накладення штрафу та постанови про закінчення виконавчого провадження в один день свідчить про суто формальний підхід до проведення виконавчих дій з метою виконання судового рішення, без реальної мети забезпечення виконання судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 18 ЦПК України гарантується обов`язковість виконання судових рішень, що набрали законної сили для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.

Згідно з приписами статті 17 Закону України« Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, виконання остаточного рішення, постановленого судом, розглядається як невід`ємна частина «суду» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), Reports of Judgments and Decisions, 1997-11, п. 40 та рішення у справі «Гумбатов проти Азербайджану» (Humbatov v. Azerbaijan), п. 28). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «ОСОБА_4 проти Італії» № 22774/93, п. 66). У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (рішення у справі «Войтенко проти України» № 18966/02, п. 53).

При цьому, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74).

Отже, оскільки прийняття виконавцем рішення про закінчення виконавчого провадження по факту унеможливлює подальше примусове виконання рішення суду, то прийняття такого рішення повинно здійснюватися у суворій відповідності до вимог Закону, бо інакше наявним буде допущено порушення права особи на доступ до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі вищевикладеного, суд робить висновок, що державний виконавець безпідставно застосувала положення пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» і неправомірно закінчила виконавче провадження № НОМЕР_1, оскільки нею не було вчинено всіх необхідних дій, встановлених статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», що повинні передувати винесенню постанови про закінчення виконавчого провадження, тому дії державного виконавця Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Лебедєвої Л. Ю. з винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 31 жовтня 2024 року є неправомірними.

Водночас, державним виконавцем не доведено протилежного та не надано жодного документа, або інших доказів на підтвердження правомірності її дій.

За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд приходить до переконання, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого документа є безпідставною і передчасною, а дії державного виконавця неправомірними, а тому приходить до висновку, що подана скарга ОСОБА_1 на рішення державного виконавця є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, керуючись статтею 129-1 Конституції України, статтями 5, 18, 37, 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження», статями 18, 76-81, 260, 354, 447-451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Солом`яньского відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лебедєвої Людмили Юріївни про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 31 жовтня 2024 року.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна