С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
___________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/1856/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина

01 жовтня 2024 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Левіцької Н.О.

представника Позивача - адвоката Кудія М.О.

представника Відповідача - адвоката Савчака Я.О.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

ІІ. Описова частина

10 липня 2023 року до Солом`янського районного суду м. Києва надійшов позов від ОСОБА_1 , в якому він просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, укладеним 06 жовтня 2021 року.

Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що між ним і Відповідачем було укладено угоду, підтверджену розпискою, відповідно до якої він передав Жураківському 6700 доларів США з умовою повернення цієї суми до 10 січня 2022 року. За твердженням Позивача, Відповідач виконав зобов`язання лише частково, повернувши через низку платежів суму, еквівалентну 5081,53 доларів США, залишивши непогашеною заборгованість у розмірі 1618,47 доларів США, що за курсом Національного банку України (НБУ) становить 59185,18 грн.

Крім того, Позивач спочатку вимагав стягнення інфляційних втрат у сумі 79529,75 грн та 3% річних у сумі 9742,60 грн, посилаючись на прострочення виконання зобов`язання та положення статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Загальна сума позовних вимог на момент подання позову становила 148 457,53 грн.

Ухвалою суду від 24 липня 2023 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження, що відповідало характеру спору та сумі вимог.

04 грудня 2023 року Відповідач через свого представника, адвоката Савчака Ярослава Олеговича, подав відзив на позов, у якому заперечував проти вимог Позивача. Жураківський стверджував, що між сторонами існувала усна домовленість про повернення позики в гривнях за курсом НБУ на дату укладення договору, тобто 06 жовтня 2021 року. За його розрахунками, він здійснив численні платежі в гривнях, які значно зменшили заборгованість, і на момент подання позову залишок боргу становив лише 2000 грн. На підтвердження своєї позиції Відповідач посилався на переписку між сторонами, де, за його твердженням, Позивач підтверджував зменшення боргу в гривневому еквіваленті, а також на свідків - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які нібито були присутні під час досягнення цієї домовленості. Відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову, вважаючи розрахунки Позивача помилковими та такими, що не відповідають реальним домовленостям сторін.

29 грудня 2023 року Позивач через свого представника, адвоката Кудія Максима Олеговича, подав відповідь на відзив, у якій спростовував твердження Відповідача про існування домовленості щодо зміни валюти виконання зобов`язання. Позивач наголосив, що відповідно до статті 654 ЦК України будь-які зміни умов договору, укладеного в письмовій формі, також мають бути оформлені письмово. Він визнав факт отримання частини суми в гривнях, але зазначив, що це було зумовлено зручністю розрахунків, а не зміною умов договору. Позивач також стверджував, що помилки в розрахунках, на які посилався Відповідач, не впливають на обґрунтованість позовних вимог, оскільки залишок боргу в доларах США чітко визначений на основі фактично здійснених платежів.

15 січня 2024 року Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, продовжуючи наполягати на наявності усної домовленості про повернення боргу в гривнях. Він повторно посилався на переписку, в якій Позивач нібито визнавав залишок боргу в гривнях, що, на думку Відповідача, підтверджувало зміну умов договору. Жураківський також просив суд викликати свідків для підтвердження своїх доводів і стверджував, що Позивач діяв недобросовісно, подавши позов без попереднього досудового врегулювання спору. Відповідач наполягав, що вимоги Позивача є необґрунтованими, оскільки вони суперечать досягнутим домовленостям і чинному законодавству, зокрема в контексті воєнного стану, який, на його думку, звільняє його від відповідальності за прострочення.

23 квітня 2024 року Позивач подав заяву про залишення частини позовних вимог без розгляду, а саме вимог щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 79 529,75 грн та 3% річних у сумі 9742,60 грн. У заяві він зазначив, що підтримує лише вимогу про стягнення основного боргу в розмірі 59 185,18 грн. Цю заяву було задоволено ухвалою суду того ж дня, що звузило предмет спору до стягнення залишку основного боргу.

01 жовтня 2024 року суд провів засідання, у якому взяли участь представник Позивача, Відповідач та його представник. Під час засідання сторони надали пояснення, які відповідали їхнім попереднім позиціям, викладеним у процесуальних документах.

ІІІ. Мотивувальна частина

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині стягнення основного боргу.

Факт укладення договору позики між Позивачем і Відповідачем 06 жовтня 2021 року є безспірним і підтверджується розпискою, наданою Позивачем. Зміст розписки чітко вказує, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 6700 доларів США з зобов`язанням повернути цю суму до 10 січня 2022 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики позикодавець передає позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики, сума якого перевищує встановлений законом розмір, укладається у письмовій формі, а розписка є належним доказом як укладення договору, так і його умов. Ця позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, де зазначено, що розписка підтверджує факт передачі коштів, умови договору та зобов`язання боржника.

Судом встановлено, що Відповідач частково виконав свої зобов`язання, повернувши Позивачу суму, еквівалентну 5081,53 доларів США, що підтверджується детальними розрахунками, наведеними в позовній заяві. Позивач не заперечує отримання цих платежів, здійснених у гривнях через перекази на банківський рахунок у період з 01 липня 2022 року по 03 липня 2023 року. Залишок боргу в розмірі 1618,47 доларів США, за твердженням Позивача, не було повернуто, і Відповідач не надав переконливих доказів, таких як розписка про повне виконання зобов`язання, які б спростовували цю обставину.

Основним аргументом Відповідача є твердження про існування усної домовленості між сторонами, відповідно до якої борг мав повертатися в гривнях за курсом НБУ на дату укладення договору, тобто 06 жовтня 2021 року. За розрахунками Відповідача, здійснені ним платежі в гривнях покрили більшу частину боргу, залишивши лише 2000 грн непогашеної заборгованості. На підтвердження цієї позиції Жураківський посилався на переписку між сторонами, в якій Позивач нібито визнавав залишок боргу в гривнях, а також на свідків, які, за його словами, були присутні під час досягнення цієї домовленості. Однак суд вважає ці доводи необґрунтованими з кількох причин.

В даному випадку суд звертає увагу на наступне.

По-перше, розписка від 06 жовтня 2021 року чітко фіксує суму позики в доларах США - 6700, без будь-яких застережень щодо валюти виконання зобов`язання чи фіксованого курсу, який мав би застосовуватися у разі повернення боргу в гривнях. Відповідно до статті 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й сам договір, якщо інше не передбачено законом чи договором. Оскільки договір позики було укладено в письмовій формі, будь-які зміни його умов, включаючи зміну валюти виконання, також мали бути оформлені письмово. Усна домовленість, на яку посилається Відповідач, не відповідає вимогам законодавства і не може вважатися юридично значущою для зміни умов договору.

По-друге, надана Відповідачем переписка між сторонами, хоч і містить згадки про гривневі суми, не є достатнім доказом досягнення чіткої письмової угоди про зміну валюти виконання. У повідомленнях Позивач вказував суми в гривнях, однак це може бути пояснено зручністю розрахунків або обліком отриманих платежів, а не згодою на зміну валюти зобов`язання. Суд враховує, що в переписці відсутні однозначні висловлювання Позивача, які б підтверджували його згоду на повернення всієї суми позики в гривнях за курсом на дату укладення договору. Більше того, систематичне зменшення суми боргу в гривнях, на яке посилається Відповідач, не виключає можливості помилки в розрахунках Позивача, що він сам визнав у відповіді на відзив, але ця помилка не впливає на обґрунтованість вимог щодо залишку боргу в доларах США.

По-третє, свідчення свідків, на яких посилається Відповідач, не можуть бути визнані вирішальними для встановлення факту зміни умов договору. Відповідно до статті 97 Цивільного процесуального кодексу України, свідки можуть надавати показання щодо обставин, які мають значення для справи, однак у цьому випадку їхні показання стосуються усної домовленості, яка суперечить вимогам письмової форми, встановленим законом. Крім того, Верховний Суд у низці рішень, зокрема у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, наголосив, що показання свідків не є належним доказом для встановлення умов виконання зобов`язань за письмовими договорами, якщо такі умови чітко визначені документом. Таким чином, суд відхилив клопотання Відповідача про виклик свідків як таке, що не має суттєвого значення для вирішення спору.

Щодо валюти виконання зобов`язання, стаття 533 ЦК України встановлює, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом.

У цьому випадку розписка не містить умов про фіксацію курсу на дату укладення договору, а часткове виконання в гривнях не свідчить про зміну валюти зобов`язання. Судова практика підтримує цю позицію: постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц зазначає, що борг, отриманий в іноземній валюті, у разі повернення в гривнях враховує актуальний курс НБУ, якщо договір не передбачає іншого.

Таким чином, відповідно до сталого тлумачення цих норм та судової практики, якщо договір позики укладено в іноземній валюті, а у розписці не зазначено, за яким курсом має здійснюватися повернення коштів у національній валюті, такий курс визначається за офіційним курсом Національного банку України на день фактичного платежу.

Позивач визначив залишок боргу в розмірі 1618,47 доларів США, що за курсом НБУ на момент здійснення останніх платежів (03 липня 2023 року) становить 59 185,18 грн. Суд вважає ці розрахунки обґрунтованими, а вимоги Позивача щодо стягнення залишку боргу - такими, що відповідають закону.

Відповідач також посилався на положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, які звільняють позичальника від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання в період воєнного стану. Однак ця норма не застосовується до основного боргу, а стосується лише додаткових санкцій, таких як інфляційні втрати та 3% річні, які судом за заявою Позивача залишені без розгляду. Таким чином, ці аргументи Відповідача не впливають на розгляд вимог щодо основного боргу.

З урахуванням заяви Позивача від 23 квітня 2024 року про залишення вимог щодо інфляційних втрат і 3% річних без розгляду, суд обмежується розглядом вимоги про стягнення основного боргу в розмірі 59 185,18 грн.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення основного боргу за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідач не довів належними та допустимими доказами повного виконання свого зобов`язання, а його аргументи щодо застосування іншого курсу валют не ґрунтуються на положеннях договору позики (розписки) та нормах чинного законодавства України, а також суперечать усталеній судовій практиці Верховного Суду.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на Відповідача пропорційно до задоволених вимог. Позивач сплатив судовий збір у розмірі 1484,58 грн, однак з урахуванням залишення частини вимог без розгляду, сума, що підлягає стягненню з Відповідача, становить 591,85 грн, що відповідає 1% від суми задоволених вимог відповідно до Закону України "Про судовий збір".

ІV. Резолютивна частина

Керуючись статтями 161, 525, 526, 530, 553, 1048, 1050 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1.Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 06.10.2021 в загальному розмірі 59185,18 гривень.

2.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 591,85 гривень.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя: