Справа №:2-1929/07
Провадження №: 6/755/374/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" березня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Яровенко Н. О.,

при секретарі Локоткової І.С.,

з участю сторін:

представника заявника Котович І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа,

в с т а н о в и в:

Заявник звернувся до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строків на пред`явлення виконавчого листа до виконання посилаючись на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2007 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто матеріальну шкоду завдану в результаті ДТП. 22.02.2008 року Дніпровським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист. Виконавчий лист пред`явлено до виконання, однак постановою державного виконавця від 30.06.2010 року виконавчий лист було повергнуто. У 2013 році ОСОБА_1 подав виконавчий лист на виконання повторно. З цього часу інформації про рух виконавчого провадження ОСОБА_1 не отримував. В 2024 році після звернення до дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва було отримано лист, з якого вбачається, що у 2015 році державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Станом на 27.11.2023 року вищевказаний виконавчий документ повторно до відділу не пред`являвся. На адвокатський запит представника ОСОБА_1 щодо надання доказів відправлення ОСОБА_1 в 2015 році виконавчого листа, Дарницький ВДВС додатково повідомив, що матеріали виконавчого провадження та реєстри відправлення поштової кореспонденції за 2015 рік були знищені. ОСОБА_1 виконавчий лист не отримував, а тому є підстави вважати, що він був втрачений під час поштового відправлення. Крім того, строк подачі останнього до виконання пропущено з незалежних від стягувача причин. Станом на сьогодні рішення суду в добровільному порядку не виконано.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 заяву підтримав та просить суд поновити ОСОБА_1 строк пред`явлення виконавчого документа на примусове виконання, видати дублікат виконавчого листа № 2-1929/07 від 22.02.2018 року.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2007 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 16334 грн. 42 коп.

22.02.2008 року на виконання зазначеного рішення суду у справі № 2-1929/2007 видано виконавчий лист.

Постановою державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції від 12.07.2013 року відкрито виконавче провадження.

Листом від 26.01.2024 року ОСОБА_1 Дарницький відділ державної виконавчої служби в м. Києві повідомлено, що 26.03.2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Станом на 27.11.2023 року вказаний виконавчий документ повторно до відділу не пред`являвся.

Листом від 25.01.2024 року на адресу адвоката Котович І.О. Дарницький відділ державної виконавчої служби в м. Києві додатково повідомив, що виконавче провадження та реєстри на відправлення кореспонденції знищено.

Згідно підпункту 17.4 п.1 розділу VIII Перехідних положень ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до положень ч.1 ст.433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Аналогічні положення містить ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року згідно якої стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

У пунктах 44 - 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) міститься висновок про те, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження»). У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (ч.1 ст.433 ЦПК України). Відповідно до підпункту 17.4 п.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.

Отже, закон пов`язує видачу дубліката виконавчого листа не тільки із його втратою, а в тому числі, що є істотним, із дотриманням строку подання відповідної заяви про видачу дубліката або у зв`язку із поновленням такого строку, що відповідає наведеному вище правовому висновку Великої Палати, а також правовій позиції Верховного Суду в постановах від 26 грудня 2019 року у справі № 10/339/10 та від 28 травня 2020 року у справі № 1003/6035/12.

Поширення дії положень Закону України «Про виконавче провадження» на правовідносини щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання залежить від часу видачі такого документа. Аналогічна за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-711цс15.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції чинній на час видачі виконавчого листа у 22.02.2008 року) виконавчі листи на виконання судових рішень можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення.

Згідно ст.22 Закону Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) строк пред`явлення виконавчого листа до виконання переривається у випадку його пред`явлення до виконання у межах встановленого законом строку.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження», ст.12 якого встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Згідно з пунктом 5 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення цього Закону від 05 жовтня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

При цьому, тлумачення п.5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, свідчить про те, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Для цього п.5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплив на час набрання ним чинності (правова позиція Верховного Суду у постанові від 10 червня 2020 року у справі № 522/11429/13-ц та у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 2-9/11).

Судом встановлено, що після повернення виконавчого листа у березні 2015 року, строк його пред`явлення до виконання з огляду на вимоги ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року поновлюється та час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується та після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувану.

Стягувач ОСОБА_1 подав заяву про поновлення строку лише 21.02.2024 року, тобто після закінчення трирічного строку.

За таких обставин, з огляду на те, що стягувач подав заяву про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання лише у лютому 2024 року, тобто більш як через шість років після закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання після переривання його перебігу, та недоведеність стягувачем поважності причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання і відсутністю підстав для його поновлення, заява задоволенню не підлягає (правова позиція Верховного Суду у постанові від 11 серпня 2020 року у справі № 2-2017/10 та в ухвалі від 19 жовтня 2020 року у справі № 2-1559/12).

Доводи заяви ОСОБА_1 щодо наявності поважності причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, які обумовлені втратою виконавчого листа при пересилці, суд відхиляє як необґрунтовані та непереконливі.

Згідно вимог ч.1 ст.433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Аналіз змісту наведеної норми дає підстави для висновку, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий документ до примусового виконання.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до ст.89 ЦПК дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому суд керується наступним.

Судом встановлено, що після пред`явлення ОСОБА_1 12.07.2013 року до виконання виконавчого листа № 2-1929/07 та послідуючого повернення цього листа 26.03.2015 року стягувач до лютого 2024 року, тобто спливу строку пред`явлення до виконання, не цікавився наслідками здійснення виконавчого провадження чи місцезнаходженням виконавчого листа і не вживав для цього ніяких заходів.

Як і відсутні докази, що стягувач вживав будь-яких дій як учасник виконавчого провадження щодо захисту свої прав у виконавчому провадженні.

Також, стягував всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що він не отримував постанову державного виконавця від 10 лютого 2017 року про закінчення виконавчого провадження.

Наведене у сукупності свідчить, що стягувач не цікавився та належно не здійснював своїх прав як учасник виконавчого провадження, що у свою чергу стало причиною пропуску строку пред`явлення виконавчого документу до виконання і свідчить про відсутність поважних причин його пропуску.

При цьому суд враховує, що як відповідно до ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, так і згідно ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року стягувач як сторона виконавчого провадження наділений широким колом повноважень щодо контролю за діями виконавця, в тому числі має право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

З матеріалів справи вбачається, що стягувачем не використано свого права, передбаченого вимогами Закону, як сторони виконавчого провадження, в тому числі на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця тощо, що у свою чергу свідчить про недобросовісне користування стягувачем своїми правами та на переконання колегії свідчить про недобросовісне відношення первісного кредитора до забезпечення своїх прав як стягувача та виконання обов`язків як сторони у справі.

Також суд враховує, що відсутність на протязі шести років будь-яких дій з боку стягувача та інтересу до виконання рішення якраз і доводить невжиття стягувачем ефективних заходів, які мали б призвести до обізнаності та своєчасного отримання відповідної інформації стосовно стану виконавчого провадження та неналежне здійснення своїх обов`язків, як стягувача.

Це ж стосується посилань скаржника на те, що на стягувача закон не покладає обов`язок контролювати хід виконання судового рішення, які є безпідставними, оскільки йдеться не про контроль за виконанням рішення, як помилково вважає скаржник, що віднесено до сфери суду (глава УІІ ЦПК), а необхідність вжиття заходів щодо обізнаності та своєчасного отримання відповідної інформації стосовно стану виконавчого провадження та неналежне здійснення своїх обов`язків, як стягувача.

Доводи заяви про необхідність врахування судом ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно яких виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що підтверджується практикою ЄСПЛ суд відхиляє як необґрунтовані.

Так згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. А згідно ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, в тому числі щодо виконання судового рішення, як завершальній стадії судового розгляду. При цьому Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у ст.6 Конвенції, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії», рішення від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п.27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України»).

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, буде свідчити про його безпідставність та необґрунтованість і порушувати законні права та інтереси сторін і суперечити принципу юридичної визначеності (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», п. 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України»).

Аналіз наведених рішень ЄСПЛ свідчить про те, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд не тільки позивачу (стягувачу), а й іншій стороні - відповідачу (боржнику), в тому числі при вирішенні питання про поновлення пропущених учасником строків для пред`явлення до виконання судового рішення.

Судом встановлено, стягувач ОСОБА_1 просить поновити встановлений законом строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання у лютому 2024 року, тобто більше ніж через шість років після закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання після закінчення виконавчого провадження.

При цьому суд вважає, що за добросовісного користування своїми правами стягувача та його розсудливості і обачності стягувач ОСОБА_1 мав можливість як дізнатися про стан виконавчого провадження, так і про втрату виконавчого листа і звернутися у встановлений законом строк для видачі його дубліката, або оскарження рішень, дій чи бездіяльність державного виконавця, чого на протязі шести років не зробив.

За таких обставин відмова суду у поновленні строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання грунтується на законі та переслідує легітимну мету, а також має розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами і поставленою метою та не суперечить принципу юридичної визначеності.

Враховуючи викладене, суд вважає, оскільки станом на дату розгляду заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, зазначений строк сплив, підстав для поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання судом не встановлено, тому відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа.

На підставі викладеного, керуючись ст. 433, пп.17.4 п.1 розділу VIII Перехідних положень ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 13.03.2024 року.

Суддя Н.О.Яровенко