КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4030/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Київ

Справа № 378/471/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Петренко Н.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

встановив:

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що у 2020 році вона разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_4 перебувала в пошуках житла. Знаючи дану обставину, сестра її співмешканця запропонувала подивитися будинок її знайомої, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 30.07.2020 року вона разом із співмешканцем приїхали на вказану адресу, де стало відомо, що власницею будинку є ОСОБА_3 . Проте на момент огляду будинку відповідач не мала правовстановлюючих документів на будинок, оскільки, з її слів, ще не оформила свідоцтво про право на спадщину. Відповідач запевнила її, що документи будуть оформлені до жовтня 2020 року. Сторони домовилися про те, що в якості забезпечувального платежу (завдатку) вона виплатить відповідачу 5000 грн. Натомість, ввечері того ж дня відповідач зателефонувала їй та повідомила, що авансу у розмірі 5000 грн замало, а сума яка її влаштовує - 50 000 грн, на що вона погодилася.

31.07.2020 року вона та відповідач з метою реалізації своєї домовленості підписали при свідках розписку, відповідно до якої відповідач отримала від неї кошти у розмірі 50 000 грн в якості завдатку за будинок, а решту вартості будинку у сумі 80 000 грн вона зобов`язувалася сплатити до 25.12.2020 року. За своєю правовою природою дана розписка є підтвердженням укладення між сторонами попереднього договору купівлі-продажу будинку, оскільки сторонами погоджені всі істотні умови майбутнього договору купівлі-продажу будинку.

В подальшому позивач передала відповідачу ще 40 000 грн., проте доказів передачі цієї суми у позивача немає.

Згодом вона втратила бажання купувати у відповідача будинок, тому подзвонила останній з вимогою повернути сплачені за будинок кошти у розмірі 90 000 грн, однак відповідач відмовилася це робити, заявивши, що ніяких коштів від неї не отримувала та більше не виходила на зв`язок.

Із урахуванням наведених обставин, оскільки між сторонами договору купівлі-продажу будинку укладено не було, передані відповідачу грошові кошти є авансом, тому позивач просила суд стягнути із відповідача на її користь кошти у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд не дослідив належним чином матеріали справи та дійшов помилкового висновку про те, що кошти, які передала ОСОБА_1 , є завдатком.

Зазначає, що договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому. Таким чином, передана позивачем грошова сума є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.

Отже, між сторонами не було укладено договору, який відповідав би вимогам основного договору, а саме: договір не є нотаріально посвідченим, а тому передана сума коштів є авансом і підлягає поверненню.

Звертає увагу на правові висновки, викладені Верховним Судом України у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року - без змін.

Вказує, що в наданій позивачем розписці не зафіксовано умови попереднього договору купівлі-продажу, зокрема, не зазначено загальної суми договору, не зазначено об`єкт договору (нерухомість), не вказано строків, в які сторони зобов`язуються укласти основний договір.

Враховуючи досягнуті раніше домовленості, 02.09.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Кошинською Л.О.

ОСОБА_3 повністю виконала свої обов`язки щодо продажу будинку та уклала договір купівлі-продажу, за який було сплачено аванс, що зазначений в розписці від 31.07.2020 року. ОСОБА_4 , який передавав кошти, що зазначені в поданій до суду розписці, жодних претензій до відповідача не має.

Твердження позивача, що саме вона домовлялася про купівлю будинку та передавала кошти, не відповідають дійсності та вказуються з метою вести суд в оману. На їх підтвердження позивач не надала жодних належних та допустимих доказів.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_7 та її представник - ОСОБА_5 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду без змін.

Позивач у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач зазначила у розписці, що передає завдаток та зобов`язалась виплати ще 80 000 грн., тобто позивачем визначено передачу саме завдатку. Саме з вини ОСОБА_1 сторони не уклали договір купівлі-продажу, а тому позивач втратила право вимагати повернення коштів.

З висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення суми авансу колегія суддів погоджується, проте вважає, що підстави відмови у позові визначено невірно, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до наданої позивачем суду розписки відповідач ОСОБА_3 31.07.2020 року отримала грошові кошти (завдаток) від ОСОБА_1 у розмірі 50 000 грн. ОСОБА_1 у свою чергу зобов`язалась виплатити до 25.12.2020 року грошові кошти у розмірі 80 000 грн (а. с. 7, 62).

02.09.2021 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до умов якого продавець передав майно у власність покупця, а покупець прийняв майно та сплачує за нього обговорену грошову суму, а саме: житловий будинок, 1958 року побудови, з відповідними господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 2.1 договору цей продаж за домовленістю сторін вчинено за 46 350 грн (а. с. 47-49).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частин першої, другої статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Частинами першою та третьою статті 571 ЦК України визначені правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком, відповідно до яких у випадку, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.

Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку.

Відповідно до наданої позивачем суду розписки відповідач ОСОБА_3 31.07.2020 року отримала грошові кошти (завдаток) від ОСОБА_1 у розмірі 50 000 грн. ОСОБА_1 у свою чергу зобов`язалась виплатити до 25.12.2020 року грошові кошти у розмірі 80 000 грн.

Разом з цим, зі змісту цієї розписки не вбачається, що сторони у ній дійшли згоди про те, що відповідач зобов`язується в майбутньому продати позивачеві житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та що отримані відповідачем кошти у розмірі 50 000 грн є завдатком, який виданий у рахунок належних з позивача за договором купівлі-продажу платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

У матеріалах справи відсутні будь-які належні докази, які б підтверджували, що між сторонами у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений попередній договір купівлі-продажу житлового будинку.

Більше того, у подальшому житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був відчужений відповідачем на користь ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу житлового будинку від 02.09.2021 року.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що отримання відповідачем ОСОБА_3 за розпискою грошових коштів від позивача ОСОБА_1 у сумі 50 000 грн. з посиланням на те, що вказана сума є завдатком, не свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин і виниклі між сторонами правовідносини не можуть регулюватися положеннями ст. 570 ЦК України.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 640/17086/18, сама лише наявність укладених між сторонами розписок, без з`ясування їх справжньої правової природи, не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Водночас сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору.

Виходячи із наведених позивачем обставин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склалися правовідносини щодо набуття майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), що регулюються нормами ст. 1212 ЦК України.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 463/6208/16-ц, «встановивши нікчемність попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11 січня 2014 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність між сторонами договірних правовідносин. Відсутність зобов`язань між сторонами, відповідно, унеможливлює стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на підставі статті 571 ЦК України, якою визначено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. До вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави).

Разом з цим, вимог про стягнення з відповідачів безпідставно отриманих коштів на підставі статті 1212 ЦК України ОСОБА_1 не заявляв. В силу вимог цивільного процесуального законодавства України саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Водночас суд позбавлений можливості самостійно змінювати предмет та правові підстави позову.

У рішенні від 21 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України» Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судами як джерело права, зробив висновок про те, що відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову заявника апеляційним судом, а також висновок, зроблений не на користь заявника, і відсутність у нього можливості подати відповідні докази та аргументи у зв`язку зі зміною правової кваліфікації, мають розглядатися як повністю невиправдані та такі, що суперечать вимогам статті 6 Конвенції стосовно справедливості цивільного провадження і принципу змагальності судового процесу (пункт 3.3).»

За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивачем ОСОБА_1 не заявлено позовних вимог, які б надавали законну правову підставу для стягнення з відповідача ОСОБА_3 отриманих коштів, у зв`язку із чим її позов не може бути задоволено.

Доводи апеляційної скарги про те, що отримані за розпискою грошові кошти у сумі 50 000 грн є авансом та підлягають поверненню позивачу, є необґрунтованими, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 домовилися укласти договір купівлі-продажу в майбутньому.

Суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов помилкового висновку про те, що саме з вини ОСОБА_1 сторони не уклали договір купівлі-продажу, а тому позивач втратила право вимагати повернення коштів, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що договір купівлі-продажу не був укладений з вини позивача.

Враховуючи, що суд першої інстанції ухвалив по суті правильне рішення, однак невірно зазначив підстави для відмови у задоволенні позову, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду, відповідно до положень ч. 4 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24 березня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.