ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1598/24 Справа № 174/159/23 Суддя у 1-й інстанції - Ілюшик І.А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр"

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

03 березня 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" (далі ТОВ "Споживчий центр") звернулося до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що свої зобов`язання позивач виконав у повному обсязі, а відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 8904,00 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 4200,00 грн., проценти 4704,00 грн. Тому, позивач просить стягнути з відповідача вищезазначену суму боргу за договором та судові витрати по справі (а.с.2-4).

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2023 року у задоволені позову ТОВ "Споживчий центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено (а.с.188-192).

В апеляційній скарзі ТОВ "Споживчий центр", посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.197-200).

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що суд неповно з`ясував та встановив дійсні обставини справи, а тому вважає висновки суду про те, що позивачем не надано доказів про видачу кредиту є передчасними та помилковими.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно заявки від 11.07.2021 року, що є невід`ємною частиною кредитного договору (оферти) № 11.07.2021-100003860 ТОВ "Споживчий центр" надано ОСОБА_1 кредит, додано копію кредитного договору (оферти), копію заявки на отримання кредиту від 11.07.2021 року, копію підтвердження укладення кредитного договору від 11.07.2021 року, копію паспорту кредиту від 11.07.2021 року, копію графіку платежів від 11.07.2021 року, копію чеку про електронний переказ коштів від 11.07.2021 року, виписку по кредитному договору по якому утворилась заборгованість у розмірі 4683,35 грн. ОСОБА_1 21.08.2021 року сплатив проценти у сумі 425,75 грн. та частково тіло кредиту у сумі 57,60 грн. (а.с. 5-21).

До справи долучена копія кредитного договору (оферти) № 21.08.2021-010000297 від 21.08.2021 року, копія підтвердження укладення кредитного договору від 21.08.2021 року. Згідно виписки по кредитному договору № 21.08.2021-010000297 від 21.08.2021 року переведено заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором (оферта) № 11.07.2021-100003860 від 11.07.2021 року у розмірі 4200 грн. За даними позивача заборгованість ОСОБА_1 станом на 02.10.2021 року становить 8904,00 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту у розмірі 4200,00 грн., проценти - 4704,00 грн. (а.с. 22-32).

До позовної заяви долучені копія паспорта ОСОБА_1 та копія його ідентифікаційного коду (а.с. 33).

11.10.2023 року надійшла заява ТОВ "Споживчий центр" де зазначено, що сканкопії всіх документів розміщені на їх сайті та надано витяг з єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, розпорядження № 238 від 28.02.2017 року про видачу ТОВ "Споживчий центр" ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, порядок укладення договору у формі електронного документа ТОВ "Споживчий центр", статут (а.с. 156-178).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів наявність прав вимоги за кредитним договором, а у суду не було можливості перевірки справжності цих документів шляхом співставлення із оригіналом, які позивачем не надано, що судом розцінено як перешкода для перевірки справжності електронних документів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Отже, законодавство визначає «електронним доказом» інформацію в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Відтак, якщо документ в електронній формі містить важливі дані, що можуть розкрити обставини справи, а також є допустимим та прийнятним з точки зору форми та змісту, то такий документ може бути визнаний електронним доказом та прийнятий судом.

Відповідач подав клопотання про витребування оригіналу електронного доказу з тих підстав, що він ставить під сумнів відповідність паперових копій електронних доказів їх оригіналам. Вказане клопотання ухвалою від 20.09.2023 року задоволено судом, та відповідно до резолютивної частини клопотання від позивача витребувані оригінали електронний доказів.

Однак, на виконання ухвали суду позивач посилався на подання паперових копій електронних доказів, але його доводи щодо можливості подання доказів у такому вигляді суд не може прийняти до уваги виходячи з наступного.

Стаття 5, 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначає, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Слід зазначити, що паперова копія електронного документа не є письмовим доказом, а електронна копія письмового (паперового) документа не є електронним доказом. Закон встановлює чіткі вимоги до належного засвідчення електронної чи письмової (паперової) копій електронного доказу. Якщо учасник справи подає до суду копію електронного доказу, суд, за клопотанням іншого учасника справи або з власної ініціативи, може витребувати у відповідної особи оригінал поданого нею електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу відсутній, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність його паперової копії, такий доказ не береться судом до уваги (ч. 5 ст. 100 ЦПК України).

В даному випадку позивачем подано паперові копії електронних доказів, які засвідчені із зазначенням дати, посади та ПІБ того, хто засвідчує, проставленням підпису. Але відповідач ставить під сумнів відповідність оригіналу електронних доказів їх паперових копій, а оригінали, виходячи з викладеного вище, суду не надано, тому подані позивачем докази суд не може прийняти до уваги. До суду мав бути поданий цифровий файл у форматі PDF, DOC(X), XML чи іншому текстовому форматі з обов`язковими реквізитами та підписаний КЕП, однак цього зроблено не було.

Таким чином подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Суд враховує правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 16.03.2020 року № 910/1162/19, від 28.12.2019 року № 922/788/19, від 11.06.2019 року № 904/2882/18.

КЦС Верховного Суду від 31.03.2021 року №705/2045/16-ц за ч. 6 ст. 95 ЦПК зауважив, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал цього доказу або електронні докази. Якщо оригінал не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Встановивши, що стороною ставилися під сумнів надані банком чи МФО копії кредитного договору та акцентувалося на необхідність надання оригіналів, а суд звертав на це увагу позивача, проте банк чи МФО не надав їх суду, то такі докази не повинні були братися до уваги судами, а з висновками апеляційного суду про доведеність позовних вимог банку чи МФО в частині розміру кредитної заборгованості погодитися не можна, оскільки вони зроблені з порушенням норм процесуального права, які позбавляють можливості вважати судове рішення ухваленим при повному та всебічному дослідженні обставин справи. З огляду на ч. 6 ст. 95, ч. 5 ст. 100 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданих копій документів може бути лише дослідження оригіналів та їх співставлення. Вимоги чи заперечення у випадку ненадання стороною оригіналів доказів по договірним правовідносинам мають бути відхилені (КЦС Верховного Суду в постановах від 10.06.2020 року № 554/260/17, від 23.12.2020 року № 757/28231/13-ц, від 06.05.2020 року № 372/223/17 та ін.).

Суд має ігнорувати електронні докази при неподанні оригіналу при дотриманні відповідною стороною умов ч. 5 ст. 100 ЦПК - у зв`язку з ненаданням оригіналу електронного доказу на клопотання опонента, в якому висловлено сумнів та заявлено про витребування оригіналу (Верховний Суд постанова у справі № 568/879/17).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд з власної ініціативи не може збирати докази, що стосуються предмета спору, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлено, що доводи позивача про боргові зобов`язання відповідача ґрунтуються не на оригіналі договорів, а на її копії. Оригінал суду не надано без поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на доказах, наданих банком при зверненні до суду з даним позовом до ОСОБА_1 .

Апеляційний суд вважає, що судом при вирішенні спору по суті досліджені всі надані позивачем докази, їм дана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором висновків суду першої інстанції не спростовують з огляду на відсутність на момент ухвалення рішення у матеріалах справи доказів для задоволення позову банку.

Отже, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: