КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/7227/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Київ

Справа № 361/5753/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретарів судового засідання Дубінкіної М.І., Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича, яка подана представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником Наконечним Віталієм Леонідовичем, на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2023 року у складі судді Петришин Н.М.,

у справі за скаргою ОСОБА_4 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича, заінтересована особа - ОСОБА_3 ,

встановив:

У вересні 2023 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В., заінтересована особа ОСОБА_3 .

Скарга мотивована тим, що Броварським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист від 18.11.2022 року № 361/5753/20 про стягнення коштів з приватного виконавця Трофименка М.М. на користь ОСОБА_3 , на виконання якого 13.12.2022 року приватним виконавцем Микитин О.С. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3.

Приватним виконавцем Микитин О.С. незаконно накладено арешт на кошти на рахунку НОМЕР_1 ОСОБА_4 , відкритому в АТ «Ощадбанк».

Наказом Мінюсту від 15.06.2023 року № 1440/7 та від 02.08.2023 року № 2783/5 діяльність приватного виконавця Микитин О.С. зупинена внаслідок грубого порушення приватним виконавцем вимог законодавства щодо примусового виконання рішень під час виконання ним професійних обов`язків. Заміщення приватного виконавця Микитин О.С. здійснював приватний виконавець виконавчого округу Київської області Говоров П.В.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 09.08.2023 року у справі № 361/5753/20 визнано протиправними дії приватного виконавця Микитин О.С. щодо накладення арешту на кошти на рахунку № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 , на підставі постанови № НОМЕР_3 від 13.12.2022 року та примусового списання коштів з рахунку № НОМЕР_1 . Визнано протиправною бездіяльність приватного виконавця Микитин О.С. щодо незняття арешту з коштів, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 . Зобов`язано приватного виконавця Микитин О.С. зняти арешт з коштів, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4

10.08.2023 року та повторно 11.08.2023 року з метою виконання зазначеної ухвали та зняття арешту з коштів ОСОБА_4 направив приватному виконавцю Говорову П.В. відповідну заяву та копію ухвали, яку приватний виконавець не виконав.

Як стало відомо пізніше, з метою невиконання ухвали суду приватний виконавець Говоров П.В. повторно відкрив виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 18.11.2022 року № 361/5753/20 та повторно накладено арешт на кошти на рахунку № НОМЕР_1 в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_4.

Заявник зазначав, що кошти, які надходять на рахунок № НОМЕР_1 , є виключно коштами, що становлять дохід фізичної особи, а рахунок № НОМЕР_1 є рахунком зі спеціальним режимом використання - рахунком для зарахування винагороди (доходу фізичної особи). Арешт всіх коштів на рахунку № НОМЕР_1 порушує його конституційні права та встановленні законодавством ліміти, унеможливлює виконання рішення суду.

Із урахуванням наведених обставин, заявник просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. щодо невиконання ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 09.08.2023 року у справі № 361/5753/20;

- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. щодо накладення арешту на кошти на рахунку НОМЕР_2 ОСОБА_4 ;

- визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. щодо не зняття арешту з коштів, що знаходяться на рахунку винагороди приватного виконавця Трофименка М.М. - НОМЕР_5;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. зняти арешт з коштів, що знаходяться на рахунку НОМЕР_2 ОСОБА_4 .

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2023 року скаргу задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. щодо не зняття арешту з коштів, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 , який відкритий в АТ «Державний ощадний банк України» на ім`я ОСОБА_4 .

Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. зняти арешт з коштів, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 , який відкритий в АТ «Державний ощадний банк України» на ім`я ОСОБА_4 .

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник стягувача ОСОБА_3 - Наконечний В.Л. звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині задоволених вимог ОСОБА_4 , в іншій частині ухвалу залишити без змін.

Вважає, що ухвалою від 22.11.2023 боржник намагається переглянути постанову Київського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року, яка набрала законної сили. Так, в ухвалі від 22.11.2023 року вказано, що дохід від діяльності приватного виконавця є єдиним джерелом доходів боржника і відповідно єдиним засобом існування. Правове регулювання та умови застосування правових норм щодо порядку звернення стягнення на доходи фізичної особи є тотожним зверненню стягнення на заробітну плату і регулюється ст. ст. 68-70 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте в постанові Київського апеляційного суду від 08.09.2022 року у справі № 361/5753/20 зазначено: «Висновок суду першої інстанції про те, що вказані кошти є заробітною платою приватного виконавця і до правовідносин сторін підлягає застосуванню стаття 1215 ЦК України - є помилковим». Це свідчить про порушення судом вимог 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також, суд першої інстанції всупереч ч. 1 ст. 10 Закону України "Про виконавче

провадження" прирівняв постанову про арешт коштів боржника та постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, визнав протиправною бездіяльність приватного виконавця щодо не зняття арешту з коштів ОСОБА_4 . Так, 16.08.2023 року приватний виконавець виніс постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_4. При цьому постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника приватний виконавець не виносив. Фактично діяльність приватного виконавця є діяльністю з надання адміністративних послуг у сфері виконавчого провадження, а винагорода приватного виконавця фактично є платою за надані послуги, яка не є та не може бути платежем, що прирівнюється до заробітної плати, іншого доходу.

Дії приватного виконавця щодо накладення арешту на кошти, які суд першої інстанції визнав протиправними, не призвели до незаконного вилучення (списання) коштів з рахунку.

Вказане свідчить про очевидну незаконність ухвали суду від 22.11.2023 року, так як судом не було встановлено стягнення коштів приватним виконавцем понад встановлений законом розмір для відрахувань. Суд першої інстанції не обґрунтував, скільки коштів було стягнуто з боржника та яким чином це вплинуло на його права та інтереси.

Представник стягувача зазначив, що у зв`язку з поданням апеляційної скарги ОСОБА_3 понесе витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 6000 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник приватного виконавця Говорова П.В. - Коваль Р.О. звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у повному обсязі в задоволенні скарги.

Вказує, що постанова приватного виконавця Говорова П.В. від 16.08.2023 року ВП № НОМЕР_4 містить чітку вказівку на недопустимість арешту коштів боржника, накладення арешту на які заборонено законом.

Водночас, рахунок ОСОБА_4 № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Ощадбанк», не має жодного спеціального режиму використання чи заборони у накладенні арешту на відповідний рахунок, що підтверджується накладенням відповідного арешту АТ «Ощадбанк». Вказує, що основна винагорода приватного виконавця має інший правовий статус та не є оплатою праці приватному виконавцеві, яку роботодавець виплачує працівникові за трудовим договором.

Задовольняючи вимоги скарги ОСОБА_4 , судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, а саме положення ст. 1 Закону України «Про оплату праці» в частині твердження про тотожність заробітної плати та основної винагороди приватного виконавця.

Прийняттям платіжної інструкції та її виконанням АТ «Ощадбанк» підтвердив, що відповідний рахунок боржника не має спеціального режиму використання та чинним законодавством України не заборонено звернення стягнення на кошти боржників, які є банківським вкладом. Відповідно до зазначеного судом першої інстанції було неправильно застосовано норми ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та абз. 2 ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» і помилково надано особливого правового захисту рахунку боржника.

Зазначає, що апелянт очікує понести орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи апеляційним судом в розмірі 15 000 грн.

В судовому засіданні 11 вересня 2024 року представник стягувача ОСОБА_3 _ ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити.

Представник скаржника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Після оголошення перерви в судовому засіданні, в дане судове засідання 25 вересня 2024 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 - задоволенню, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив із того, що приватний виконавець Говоров П.В. зобов`язаний був зняти арешт з коштів на рахунку № НОМЕР_2 на підставі звернення ОСОБА_4 або отриманих повідомлень АТ «Ощадбанк», проте вказаних дій не вчинив, що підтверджує, у свою чергу, протиправну бездіяльність приватного виконавця.

Суд вважав, що арешт коштів на рахунку для зарахування винагороди боржника ОСОБА_4 , який здійснює діяльність приватного виконавця, не створює умов для виконання рішення суду, оскільки позбавлення боржника засобів існування зробить неможливим в подальшому отримання ним доходів та позбавить об`єктивної можливості виконувати рішення.

Проте погодитись з висновком суду першої інстанції неможливо з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року у справі № №361/5753/20 за позовом ОСОБА_3 до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича про повернення безпідставно набутих коштів та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, - було скасовано рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2021 року та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті кошти в якості основної винагороди приватного виконавця грошові кошти у розмірі 427 189,20 гривень, інфляційні втрати за період з 28 листопада 2019 року по 08 вересня 2022 року у розмірі 134 733,52 гривень , 3% річних за період з 28 листопада 2019 року по 08 вересня 2022 року у розмірі 35 638,10 гривень, 10 000 гривень на відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича на користь ОСОБА_3 судові витрати , пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в розмірі 43 500 гривень, з оплатою судового збору в розмірі 14 082,52 гривень , а всього судових витрат 57 582, 52 гривень.

В межах цієї справи було установлено, що постанову приватного виконавця Трофименка М.М. ( відповідача у справі) про стягнення основної винагороді у розмірі 427 189,20 грн судовим рішенням визнано такою, що не підлягає прийняттю до виконання та фактичного стягнення будь-яких сум за виконавчим документом не відбулось. Відтак, відсутні підстави для одержання приватним виконавцем основної винагороди, оскільки підставою для отримання приватним виконавцем основної винагороди є фактичне виконання (повне або часткове) виконавчого документа та сума основної винагороди визначається у відсотках до стягнутої суми.

У вказаній постанові Київським апеляційним судом було встановлено, що кошти, отримані приватним виконавцем Трофименком М.М. в якості основної винагороди, в розмірі 427 189,20 грн., є безпідставно набутими грошовими коштами, тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Отже, зі змісту наявних у матеріалах справи судових рішень встановлено, що основна сума заборгованості боржника ОСОБА_4 перед стягувачем ОСОБА_3 - це сума безпідставно отриманої винагороди приватного виконавця, яка була стягнута зі ОСОБА_3 в примусовому порядку у виконавчому провадженні та перерахована на користь ОСОБА_4 , грошові кошти були зняті ним з рахунку та витрачені на власний розсуд.

18.11.2022 року Броварський міськрайонний суд Київської області видав виконавчий лист № 361/5753/20 про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті кошти в якості основної винагороди приватного виконавця грошові кошти у розмірі 427 189,20 грн, інфляційні втрати за період з 28.11.2019 року по 08.09.2022 року у розмірі 134 733,52 грн, 3% річних за період з 28.11.2019 року по 08.09.2022 року у розмірі 35 638,10 грн, 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди ; судові витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в розмірі 43 500 грн, з оплатою судового збору в розмірі 14 082,52 грн, а всього судових витрат 57 582,52 грн (т. 1 а. с. 100).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Микитин О.С. від 13.12.2022 року відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 361/5753/20, виданого 18.11.2022 року про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. на користь ОСОБА_3 грошових коштів (т. 1 а. с. 139).

13.12.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Микитин О.С. винесено постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 (т. 1 а. с. 145).

На виконання цієї постанови було накладено арешт на кошти боржника, що знаходяться на рахунку, що призначений для зарахування винагороди ОСОБА_4 № НОМЕР_1 , відкритому в АТ «Ощадбанк».

18.01.2023 року та 25.01.2023 року приватним виконавцем Микитин О.С. отримано листи АТ «Ощадбанк» від 29.12.2023 року та від 03.01.2023 року, якими повідомлено останню про режим використання рахунку боржника, включаючи повідомлення про те, що рахунок № НОМЕР_1 використовується для зарахування винагороди приватного виконавця Трофименка М.М. (т. 1 а. с. 183, 184).

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 09.08.2023 року у справі № 361/5753/20 за скаргою ОСОБА_4 на дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Микитин О.С. визнано протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Микитин О.С. щодо накладення арешту на кошти на рахунку № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 , на підставі постанови від 13.12.2022 року № НОМЕР_3 та примусового списання коштів з рахунку № НОМЕР_1 ; визнано протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Микитин О.С. щодо незняття арешту з коштів, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 ; зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу Київської області Микитин О.С. зняти арешт з коштів, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 ; зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу Київської області Микитин О.С. повідомити Броварський міськрайонний суд Київської області та заявника ОСОБА_4 про виконання ухвали у десятиденний строк з дня її одержання (т. 1 а. с. 6-10).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у справі № 361/5753/20 ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області від 09.08.2023 року скасована та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_4 на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Микитин О.С. відмовлено.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. від 15.08.2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 повернуто виконавчий документ стягувачу без виконання, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (т. 1 а. с. 15, 16).

16.08.2023 року до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. надійшла заява представника стягувача ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. від 16.08.2023 року відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_6 з примусового виконання виконавчого листа від 18.11.2022 року № 361/5753/20 про стягнення коштів з приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. на користь ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 19, 20).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. від 16.08.2023 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках боржника ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 21, 22).

Згідно з довідкою АТ «Ощадбанк» від 03.01.2023 року № 46/12-11/1-42/42-БТ ОСОБА_4 відкрито в АТ «Ощадбанк» рахунки для здійснення діяльності приватного виконавця, включаючи рахунок для зарахування винагороди приватного виконавця № НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 33).

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19.03.1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06.03.2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17.06.2003 року, «Півень проти України» від 29.06.2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25.07.2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

У пункті 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною 1 ст. 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, врегульовані Законом України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності тощо.

У частині 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема, на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

За статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному ст. 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Згідно з ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

За абз. 2 ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Отже, судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державний або приватний виконавець здійснює його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20) сформувала висновок про те, що, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», яка визначає особливості звернення стягнення на кошти та майно боржника - юридичної особи, фізичної особи-підприємця, повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також за висновками Великої Палати Верховного Суду у згаданій постанові виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Верховний Суд у постанові від 07 липня 2021 року у справі № 712/9660/20 (провадження № 61-5453св21) вважав, що аналогічний підхід повинен застосовуватися і під час виконання судових рішень при зверненні стягнення на кошти боржників-фізичних осіб, а саме: перевірка режиму використання рахунків, а також походження коштів (заробітна плата, пенсія, соціальні виплати тощо) здійснюється банківською чи фінансовою установою, та в разі знаходження на рахунку коштів, на які заборонено звернення стягнення, або коштів, щодо яких законом визначено обмеження щодо стягнення, накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (постанова Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 2-812/11 (провадження № 61-7824св21)).

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Зі змісту постанови про арешт коштів боржника від 16.08.2023 року, винесеної приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Говоровим П.В., вбачається, що накладаючи арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_4 , який не виконав судове рішення, приватний виконавець у цій постанові зазначив, що арешт накладається на грошові кошти, які належать боржнику, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Тому під час винесення зазначеної постанови не було порушено вимог Закону України «Про виконавче провадження», ч. 3 ст. 52 якого встановлено, що саме на банк покладено обов`язок перевірити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання.

У матеріалах справи відсутні відомості про те, що АТ «Ощадбанк» повертало приватному виконавцю виконавчого округу Київської області Микитин О.С. постанову про арешт коштів боржника від 13.12.2022 року ВП № НОМЕР_3, а також повідомляло виконавця про те, що рахунок № НОМЕР_1 є рахунком зі спеціальним режимом використання, на який заборонено накладати арешт.

Законодавство (ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження») забороняє арештовувати кошти на рахунках зі спеціальним режимом використання, а саме: рахунки, відкриті згідно зі ст. 15-1 Закону України «Про електроенергетику», ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання», ст. 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» та відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки».

Заявником не надано суду документального підтвердження, що рахунок боржника № НОМЕР_1 має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Звертаючись до суду зі скаргою, заявник зазначав, що кошти, які надходять на рахунок № НОМЕР_1 , є виключно коштами, що становлять дохід фізичної особи, а накладення арешту на всі кошти на цьому рахунку порушує його конституційні права на оплату праці.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

У розділі IX «Звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника» Закону України «Про виконавче провадження» містяться правові норми, які визначають умови звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, порядок відрахування та розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника, а також передбачено перелік коштів, на які не може бути звернено стягнення. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову.

Тобто у розумінні приписів цього розділу під зверненням стягнення мається на увазі саме списання (відрахування) коштів, що становлять заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Натомість правила, що регулюють питання накладення арешту на майно (кошти) боржника та зняття такого арешту, містяться в розділі VII Закону України «Про виконавче провадження», який має назву «Порядок звернення стягнення на майно боржника».

Норми цього розділу передбачають, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови, зокрема, про арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Отже, приписи розділу VII Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на майно боржника є загальними правилами, а приписи розділу IX цього Закону про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника - спеціальними, оскільки застосовуються лише у визначених випадках, зокрема у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів, а також за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Безумовно, накладення арешту на кошти (майно) боржника є стадією виконавчого провадження - першим етапом звернення стягнення на майно боржника, питання про накладення якого виконавець вирішує під час відкриття виконавчого провадження.

Водночас нормами розділу VII Закону України «Про виконавче провадження» фактично передбачається можливість накладення арешту виконавцем на кошти боржника. Приписи, які б забороняли накладати арешт на грошові кошти (доходи) боржника (за винятком коштів на рахунках зі спеціальним режимом призначення), згаданий розділ не містить.

Також у даному випадку слід враховувати обставини та висновки, зроблені судом у судовому рішенні про стягнення суми заборгованості у даній справі, а саме щодо безпідставного примусового стягнення зі ОСОБА_3 , як боржника у виконавчому провадженні, на користь приватного виконавця Трофименка М.М. винагороди приватного виконавця, сума якої постановою Київського апеляційного суду від 08 вересня 2022 у справі № 361/5753/20 була стягнута з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 як безпідставно набуті грошові кошти. При цьому у постанові апеляційного суду зазначено: «Висновок суду першої інстанції про те, що вказані кошти є заробітною платою приватного виконавця і до правовідносин сторін підлягає застосуванню стаття 1215 ЦК України - є помилковим».

Враховуючи те, що судом не встановлено наявність у боржника ОСОБА_4 інших коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах чи майна для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також беручи до уваги те, що у справі не встановлено, що списання грошових коштів із рахунку боржника № НОМЕР_1 , відкритого для зарахування винагороди приватного виконавця, здійснюється у більшому розмірі, ніж встановлено законом, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав вважати протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. щодо не зняття арешту з коштів, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 , та зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. зняти арешт з коштів, що знаходяться на цей рахунок.

Протилежний висновок фактично б нівелював принцип обов`язковості судових рішень, що набрали законної сили, та призначення інституту виконавчого провадження.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. та обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 , оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

З матеріалів справи встановлено, що 20.11.2023 року між АО «ДЖІ ЕН ЕС ПАРТНЕРС» (виконавець), в особі керуючого партнера Наконечного В.Л., та ОСОБА_3 (клієнт) укладено договір про надання правничої допомоги № 02/11-23, за умовами якого клієнт доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання забезпечити надання правничої допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні та документально підтвердженні для виконання договору.

17.09.2024 року між АО «ДЖІ ЕН ЕС ПАРТНЕРС» (виконавець), в особі керуючого партнера Наконечного В.Л., та ОСОБА_3 (клієнт) підписано акт про надання послуг № 17/09-2024-1А до договору про надання правничої допомоги від 20.11.2023 року № 02/11-23, в якому зазначено, що загальна вартість наданих послуг складає 21 020 грн.

Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); фактичним обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, вимоги ч. 3 ст. 141 ЦПК України щодо необхідності врахування при вирішенні питання про розподіл судових витрат, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, апеляційний суд дійшов висновку, що витрати на послуги адвоката в сумі 21 020,00 грн. є завищеними, непропорційними з предметом спору, складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та не відповідають критерію розумної необхідності таких витрат.

Зокрема, апеляційний суд враховує, що в акті про надання послуг від 17.09.2024 року № 17/09-2024-1А зазначено про участь представника ОСОБА_3 у судових засіданнях:

18.06.2024 року - 3 год., тоді як згідно з проколом судового засідання від 18.06.2024 року початок звукозапису - 12:45:06, кінець звукозапису - 12:48:09;

11.09.2024 року - 3 год., тоді як згідно з проколом судового засідання від 11.09.2024 року початок звукозапису - 14:08:04, кінець звукозапису - 14:31:52;

Отже, відображення в акті про надання послуг щодо часу участі в судових засіданнях не відповідає та суперечить матеріалам справи.

Крім того, згідно з актом про надання послуг від 17.09.2024 року № 17/09-2024-1А вказано, що 17.09.2024 року за підготовку та подання до Київського апеляційного суду заяви про приєднання доказів та розподіл судових витрат у справі № 361/5753/20 сплачено 2 102 грн.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22 вказав, що заява сторони про розподіл судових витрат фактично є дією спрямованою на реалізацію стороною свого права лише на подання доказів щодо витрат, які вже понесені такою стороною. З огляду на що подання стороною заяви про розподіл судових витрат не може бути ототожнено з витратами на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи по суті спору.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що заявлена представником ОСОБА_3 сума до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 21 020 грн. є непропорційною до предмета спору, не відповідає обсягу фактично наданих адвокатом послуг, не відповідає критерію розумності та необхідності таких витрат.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги обсяг вчинених процесуальних дій, обсяг виконаної адвокатом роботи, враховуючи складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принцип розумності судових витрат, їх пропорційності до предмета спору, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судових витрат на професійну правничу допомогу - на суму 8 000 грн.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_3 сплатила судовий збір у розмірі 484,48 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 16.01.2024 року № 363058 (т. 3 а. с. 6 зв.).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_7 сплатив судовий збір у розмірі 605,60 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 29.05.2024 року № 29272 (т. 3 а. с. 56).

Таким чином, ОСОБА_4 повинен компенсувати ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору за подання до суду апеляційної інстанції у сумі 484,48 грн, а ОСОБА_7 - 605,60 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича, яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_5 , - задовольнити.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2023 року - скасувати в частині задоволення вимог скарги ОСОБА_4 про визнання протиправною бездіяльності приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича щодо незняття арешту з коштів, зобов`язання зняти арешт з коштів на рахунку та прийняти в цій частині постанову:

У задоволенні скарги ОСОБА_4 про визнання протиправною бездіяльності приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича щодо незняття арешту з коштів та зобов`язання зняти арешт з коштів на рахунку - відмовити.

В іншій частині ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2023 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича витрати по сплаті судового збору в сумі 605 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 484 грн. 48 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 8000 ( вісім тисяч) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.