КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/5567/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року позивач ТОВ «Теплопостачсервіс» звернувся із зазначеним позовом, які уточнив в ході розгляду справи та зазначав, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Вказував, що ТОВ «Теплопостачсервіс» від 01.07.2014 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за даною адресою.

Між позивачем та відповідачем 20.11.2018 року укладено договір №50/2/87 «Про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води», в якому погодили, у тому числі умови про предмет договору та про порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги. Впродовж дії договору відповідач регулярно отримував комунальні послуги, від їх надання не відмовлявся, а фактично споживає їх.

Зазначав, що відповідач жодного разу не звернувся до позивача із запереченнями щодо боргу, що кожного місяця вказується в рахунках, що говорить про визнання ним боргу, а тому сума нарахованої заборгованості є безспірною.

Однак, відповідач систематично не виконує належним чином свої зобов`язання з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, чим порушує права та інтереси позивача та умови укладеного договору, в результаті чого утворилась заборгованість за надані послуги, яка не погашена.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Теплопостачсервіс» заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення у розмірі 16 118 грн. 31 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Теплопостачсервіс» заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого постачання гарячої води у розмірі 1353 грн. 65 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Теплопостачсервіс» суму інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості за житлово-комунальну послугу з централізованого опалення у розмірі 2171,60 гривень; суму інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості за послугу з централізованого постачання гарячої води у розмірі 205,79 гривні; суму 3% річних, нарахованих на суму заборгованості за житлово-комунальну послугу з централізованого опалення у розмірі 986,78 гривні; суму 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості за послугу з централізованого постачання гарячої води у розмірі 92,77 гривень; суму судового збору у розмірі 2102 грн, що разом складає належну до стягнення суму у розмірі 5 558 грн. 94 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити в позові.

В обґрунтування скарги вказує, що суд першої інстанції при розгляді даної справи в оскаржуваному рішенні взагалі не посилався на жодний доказ, яким би було встановлено або підтверджено надання житлово-комунальних послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення. Такі докази в справі вважає відсутніми.

Суд фактично обґрунтовує своє рішення виключно із розрахунку позивача, який апелянт вважає помилковим доказом надання послуг у встановлених позивачем розмірах, оскільки розрахунок є виключно математичними діями і не містить доказів надання фактично спожитих послуг, з приводу чого і виник спір, і що є предметом доказування вданій справі.

Вказує, що в цьому контексті незрозуміло, чим керувався суд першої інстанції, визнаючи наявність факту надання мені та споживання мною послуг, які докази свідчать про те, що послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення надавались та споживались, і чому немає в рішенні конкретного посилання на докази надання послуги та їх споживання.

Фактично рішення суду ґрунтується на припущеннях, а за логікою суду, якщо в справі не існує доказів неотримання відповідачем наданих послуг, то вони вважаються отриманими і це при ситуації, коли ОСОБА_1 , як відповідач, категорично заперечує отримання таких послуг, в тому числі, в тих обсягах та сумах.

Отже, висновки суду про несплату за надані житлово-комунальні послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення не відповідають обставинам справи та носять характер припущень.

Зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення вказував, що відповідачеві надавались та споживались житлово-комунальні послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення, однак оплата не була здійснена.

Вважає, що висновки суду є суперечливими, а з`ясування обставин справи було неповним. Помилкові висновки та неповнота встановлення обставин справи призвели до помилки при встановленні фактичних правовідносин, які склалися між сторонами, дійсного змісту прав та обов`язків сторін та, як наслідок, ухвалення незаконного і необгрунтованого рішення.

Крім того, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, формально посилається на положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Цивільного кодексу України.

Вважає за необхідне зазначити, що основною підставою для встановлення факту надання та отримання послуг у якості доказу позивачем надано розрахунок розміру заборгованості.

Підкреслює, що в матеріалах справи відсутні докази, якими було б можливо встановити факт надання послуг з постачання гарячої води і централізованого опалення, їх отримання і споживання ОСОБА_1 , як відповідачем, як докази того, що саме його дії порушують умови договору, в тому числі, й щодо наявності заборгованості.

Вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні формально послався на

п.20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630, проте, жодного висновку з цього не зробив.

В той же час, пунктами 12, 20 вказаних Правил, які діяли на той час (скасовані відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2022 року №85), було передбачено, що «У разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії у багатоквартирному будинку, де окремі або всі квартири обладнані квартирними засобами обліку теплової енергії, споживачі, які не мають таких засобів обліку та які не передали виконавцю показання квартирних засобів обліку теплової енергії, оплачують таку послугу за показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири, не враховуючи витрати теплової енергії виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат тепла за показаннями усіх квартирних засобів обліку. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку»

З аналізу вказаних норм права вбачається, що для обліку спожитої (використаної) теплової енергії можуть встановлюватися у вузлі обліку теплової енергії лічильники. В цьому випадку оплата фактично спожитої (використаної) теплової енергії проводиться виключно за показаннями лічильника.

Всупереч вказаним нормам права позивач здійснив нарахування плати за спожиту теплову енергію не за показаннями квартирного приладу обліку теплової енергії, а за відповідними нормативами позаоблікового використання теплової енергії.

Вказує, що лічильник теплової енергії було встановлено відповідачем заздалегідь, ніж підписано акт введення в експлуатацію вузла розподільчого обліку теплової енергії від 20.10.2020 року. Вказаний акт було підписано повторно після першого встановлення лічильника.

Позивачем долучено договір №50/2/87 про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води від 20.11.2018 року.

Пунктом 1 Договору № 50/2/87 визначено, що позивач зобов`язується своєчасно надавати ОСОБА_1 відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, а він зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.

Пунктом 7 Договору № 50/2/87 визначено, що плата за надані послуги справляється згідно Правил.

Пунктом 8 Договору №50/2/87 визначено, що оплата послуг за показаннями квартирних засобів обліку проводиться лише у разі здійснення обліку в усіх точках розбору гарячої води та тепла у квартирі незалежно від наявності засобів обліку води на вводах у багатоквартирний будинок.

Пунктом 4 Договору №50/2/87 визначено, що відповідач споживає тепло по лічильнику тепла - Ultraheat Т230, заводський номер 68481262, перше показання лічильника - 0.

Отже сторони договору погодили, що ОСОБА_1 споживає теплову енергію та сплачує за спожиту теплову енергію відповідно до показників лічильника теплової енергії.

Оскільки у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ніхто не проживав, то крани теплоносія на вході в квартиру були закриті і не відбувалось споживання теплової енергії відповідачем.

Цим обставинам суд взагалі не дав ніякої юридичної оцінки. Суд першої інстанції уникнув обґрунтування, чому він не бере до уваги встановлені засоби обліку відповідача та їх технічні характеристики щодо питання їх належної роботи та необхідності проведення повірки.

В цьому контексті вважає за необхідне зазначити, що суд взагалі зробив вигляд, що засобів обліку не існує, хоча в рішенні формально посилається на деякі з них, описуючи загальні підстави заперечень відповідача.

Крім цього вважає, що позивач, надаючи разом з позовом Довідку про нарахування заборгованості від 16.06.2020 року, пропустив трирічний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України, про правові наслідки, визначені ст.267 ЦК України, він заявляє.

Так, позивач звернувся до суду з позовом 08.07.2020 року, а в довідці про заборгованість вказує періоди від березня 2017 року до травня 2020 року. Таким чином, розмір заборгованості в період від березня до червня (включно) 2017 року має бути виключений, як необгрунтований.

Підсумовуючи все вищевикладене, вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи (заочне) рішення від 10.03.2022 року, неправильно визначив дійсний зміст прав і обов`язків сторін, правовідносин, які виникли у сторін, висновки суду є суперечливими, оскільки через неповноту, недоведеність обставин справи і неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим рішення має бути скасовано з ухваленням нового рішення.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів ненадання позивачем послуг відповідачу, так само як і звернень останнього з приводу відмови від отримання таких послуг. Позивач стверджує, що за відповідачем рахується заборгованість зі сплати наданих комунальних послуг у сумі 17471,96 грн. та підтверджує вказану заборгованість довідкою №50/2-87Т від 16.11.2021 року, а при дослідженні наданого позивачем розрахунку суд дійшов висновку, що зазначений розрахунок зроблено вірно та у повній відповідності до інших наявних у справі доказів, та стверджує порушення відповідачем обов`язків.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 15.07.2015 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та споживачем послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, які постачає позивач.

Відповідно до інформації, наданої на запит суду відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 16 листопада 2020 року, відповідач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за вказаною вище адресою від 21.10.2003 року.

Встановлено, що 20 листопада 2018 року між ТОВ «Теплопостачсервіс» та ОСОБА_1 укладено договір №50/2/87, відповідно до умов якого:

- виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, згідно з діючими нормативами, а споживач зобов`язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, що передбачені договором (п.1 договору);

- характеристики засобів обліку гарячої води і теплової енергії:

Лічильник тепла Uitraheat T230 № 68481262 (п. 4 договору);

- тарифи на послуги централізованого опалення і постачання гарячої води встановлюються уповноваженим державним органом - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, відповідно до чинного законодавства України та вважаються узгодженими сторонами з дня набрання чинності відповідної постанови уповноваженого державного органу без внесення змін до цього договору (п. 5 договору);

- плата за надані послуги справляється згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджениими постановою КМУ №630 від 21.07.05 (п.7 договору);

- показання будинкових засобів обліку знімаються представником виконавця один раз на місяць у присутності представника споживачів. Показання квартирних засобів обліку також знімаються споживачем щомісяця та надаються виконавцю в період з 20-25 числа звітного місяця (телефоном, електронною поштою, особисто та інше) (п.10 договору);

- розрахунковим періодом є календарний місяць. У разі застосування щомісячної системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п.11 договору);

- справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків передбачених абзацом 5 п. 15 Правил (п.9 договору);

- у разі виявлення несправності засобів обліку, закінченням міжповіркового інтервалу та не проведення споживачем періодичної повірки засобів обліку, здійснюється нарахування плати за послуги з постачання теплової енергії, відповідно до методики нарахування розміру плати встановленої Правилами, з моменту виявлення (або настання) одного з таких випадків до моменту його усунення споживачем з обов`язковим наданням виконавцеві підтверджуючих документів (п.9.1 договору);

- споживач зобов`язаний щомісячно знімати та надавати виконавцю показання квартирних засобів обліку в строк з 20 по 25 число звітного місяця (телефоном, електронною поштою, особисто та інше) ( пп. 9 п. 16 договору).

- цей договір укладається на один рік та набирає чинності з дня укладення. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду (п.30,31 договору).

В матеріалах справи міститься свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №ИИ-028 від 22.09.2020 року зі змісту якого встановлено, що за результатами повірки засіб вимірювальної техніки теплолічильник єдиний Uitraheat T230 DN 15 зав. №68481262, виробник: Фірма Landis+Gyr GmbH, Німеччина, відповідає вимогам ДСТУ ЕN 1434 клас. Свідоцтво чинне до 22 вересня 2024 року (а.с. 42).

За актом введення в експлуатацію вузла розподільчого обліку теплової енергії від 20.10.2020 року, складеного представником ТОВ «Теплопостачсервіс», підрядником виконані роботи з монтажу вузла обліку теплової енергії за адресою: АДРЕСА_2 , лічильник тепла типу Uitraheat T230 №68481262 опломбовано в присутності представників споживача і постачальника послуг (а.с.39).

Відповідно до ч.5 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуга з постачання електричної енергії надається згідно з умовами договору та вимогами правил, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Згідно з п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

За змістом ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є:

1) споживачі (індивідуальні та колективні);

2) управитель;

3) виконавці комунальних послуг.

Виконавцями комунальних послуг є:

1) послуг з постачання та розподілу природного газу - постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача;

2) послуг з постачання та розподілу електричної енергії - енергопостачальник або інший суб`єкт, визначений законом;

3) послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація;

4) послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води;

5) послуг з централізованого водопостачання - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання;

6) послуг з централізованого водовідведення - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водовідведення;

7) послуг з поводження з побутовими відходами - суб`єкт господарювання, визначений виконавцем послуг з вивезення побутових відходів у встановленому законодавством порядку.

Відносини між учасниками правовідносин в сфері надання житлово-комунальних послуг, зокрема, в частині надання послуг з центрального опалення врегульовано нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та положеннями Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року №630.

Згідно з п.11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодних та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - Правила) У разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

За п.18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до п.21 Правил, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання, з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалювальної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення (радіаторів) згідно з законодавством.

Згідно з п.30 Правил споживач зобов`язаний зокрема оплачувати послуги в установлені договором строки.

Зміст положення ч.4 ст.319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 162 ЖК України передбачено, що власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

За п.20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630 плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідач від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлявся (не відключався) та фактично споживав їх. Жодного разу не звертався до позивача із запереченнями щодо боргу, що кожного місяця вказується в рахунках.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що матеріали справи не містять доказів ненадання позивачем послуг відповідачу, так само як і звернень останнього з приводу відмови від отримання таких послуг.

Так, позивач стверджує, що за відповідачем рахується заборгованість зі сплати наданих комунальних послуг у сумі 17471,96 грн та підтверджує вказану заборгованість довідкою №50/2-87Т від 16.11.2021 (а.с.62).

При дослідженні наданого позивачем розрахунку суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що зазначений розрахунок зроблено вірно та у повній відповідності до інших наявних у справі доказів, та стверджує порушення відповідачем обов`язків, а тому позов ТОВ «Теплопостачсервіс» щодо стягнення з відповідача суми заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення підлягав до задоволенню, так як фактично відповідач має заборгованість перед позивачем.

Відповідач ОСОБА_1 , не подавши відзив на позов та не надавши докази належної оплати комунальних послуг або контррозрахунок заборгованості, не спростував вимоги позивача.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, згідно з зазначеними нормами законодавства відповідач зобов`язаний оплатити спожиті послуги з центрального опалення та постачання гарячої води.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Таким чином, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

З огляду на вищенаведене, згідно з розрахунком позивача 50/2-87Т/1 від 16.11.2021 року (а.с.64-65 нарахування суми інфляційних витрат та 3% річних, позивач має право відшкодувати: інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості за послуги з централізованого опалення у розмірі 2171,60 грн; інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 205,79 грн; 3 % річних нараховані на суму грошової заборгованості за послуги з централізованого опалення у розмірі 986,78 грн; 3% річних, нараховані на суму заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 92,77 грн.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: