Справа № 466/448/24
Провадження № 2/466/951/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Зими І.Є.

за участю секретаря Колодій Я.П.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданими неправомірними діями органу досудового слідства, -

в с т а н о в и в:

04.01.24 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданими неправомірними діями органу досудового слідства в сумі 844 900 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 27.02.13р. прокурором Залізничного району м. Львова внесено відомості до ЄРДР за № 0000053, в межах якого 26.11.23 їй оголошено підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

27.11.13р. за клопотанням слідчого, ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова надано дозвіл на проведення обшуку за місцем її проживання, який було проведено. 23.12.13р. ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова накладено арешт на 1/6 частину її квартири по АДРЕСА_1 , який скасовано лише 19.10.23р. В подальшому, їй було змінено підозру на ч.4 ст.190 КК України. 07.02.2014 слідчим суддею Залізничного районного суду м. Львова було задоволено клопотання слідчого та обрано ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. 24.02.2014р. обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні скеровано до суду, однак ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.12.15р. такий повернуто прокурору. Вказане рішення суду залишено без змін судом апеляційної інстанції. В процесі досудового розслідування, слідчий неодноразово проводив слідчі дії з нею, однак про результати самого досудового розслідування, не повідомляв.

Лише після звернення скерування адвокатського запиту 10.10.2023р, позивачка дізналась що вищевказане кримінальне провадження закрито постановою слідчого від 25.11.2021 на підставі п.2 ч.1 ст.384 КПК України.

Зважаючи на викладене, позивачка зазначає, що фактично перебувала під слідством і судом 9 років 11 місяців. Протягом цього часу її було дискредитовано як працівника та людину, що виразилися у публічних висловлюваннях на її адресу як до особи, яка ніби-то вчинила особливо тяжке кримінальне правопорушення. Відтак, органами, що здійснювали досудове розслідування, вчинялись дії , які направлені на втручання в її особисте життя та професійну діяльність, незаконне звинувачення у вчиненні злочину.

Зазначає, що в результаті тривалих протиправних дій з боку слідства, вона зазнала страждань, викликаних нехтуванням її прав, вживання заходів для доведення своєї невинуватості, що призвело до постійних нервувань, створило певний дискомфорт, порушило звичайний режим життя. Накладений арешт на квартиру протягом 10 років не дав реалізувати наміри щодо покращення житлових умов шляхом продажу даної квартири і купівлі квартири більшої площі.

Указані обставини спричинили позивачці моральну шкоду, яку вона оцінює у 844 900 грн.

Провадження у справі відкрито ухвалою судді від 19.01.2024р., розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні.

12.02.2024р. представник Державної казначейської служби України подав відзив на позовну заяву, в якому позов повністю заперечує. Зазначає, що належним відповідачем у даній справі є Держава, в особі органу яким заподіяна шкода, а не Державна Казначейська служба України, яка наділена лише повноваження щодо стягнення коштів на виконання судових рішень про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. В даному випадку Казначейство виступає органом на який покладено виконання судових рішень по даній категорій справ, а відтак може бути залучено до участі у справі виключно в якості третьої особи. При цьому, Казначейство не володіє будь-якими фактичними даними щодо предмета спору, не було учасником спірних правовідносин, прав та законних інтересів позивача не порушувало.

14.02.2024р. відзив подано представником ГУНП у Львівській області, в якому останній просив у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Свою позицію мотивує тим, що позивачкою не надано доказів, які підтверджують заподіяння їй фізичного болю та страждання, які вона зазнав у зв`язку з досудовим розслідуванням і слідством. Не подано й доказів, які б вказували на те, що позивачка пережила душевні страждання, яких вона зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів. Крім того, ОСОБА_3 обраховує термін перебування під слідством з моменту вручення повідомлення про підозру - 26.11.2013 до моменту, коли вона дізналась про закриття кримінального провадження - 10.10.2023 року, відтак вважає, що термін становить 9 років і 11 місяців. Між тим, позивачкою неправильно застосовано норми законодавства та судової практики, оскільки під слідством вона фактично перебувала до моменту закриття провадження у справі 25.11.2021, відтак термін перебування становить 8 років.

В судовому засіданні представник позивачки, адвокат Квак В.М. , підтримав позовні вимоги, зіславшись на обставини та факти, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача, ГУНП у Львівській області Гій А.А. в судовому засіданні позов заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Вважає такий безпідставним.

Представник відповідача , Державної казначейської служби України, в судове засідання не з`явився повторно, причини неявки суду невідомі, клопотання про розгляд справи за його відсутності не надав, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ст. 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. (ст. 78 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Як встановлено судом, 27.02.2013р. прокурором Залізничного району м. Львова внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000053 від 27.02.2013, в межах якого старшим слідчим СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області оголошено підозру ОСОБА_3 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 27.11.2013р. , у справі № 462/9058/13-к, надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_3 .

Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.2013р , у справі № 462/9828/13-к, накладено арешт на 1/6 частину квартири по АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , який скасовано 19.10.2023р.

В подальшому підозру було змінено і оголошено ОСОБА_3 підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 07.02.2014 ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

24.02.2014р. обвинувальний акт, затверджений прокурором Залізничного району м. Львова, у вищевказаному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 було скеровано до суду.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.12.2015р. обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 повернуто прокурору. Вказане рішення суду, 12.01.2016р. залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області.

Як зазначає позивачка, після звернення до адвоката і скерування ним адвокатського запиту 10.10.2023р., керівник СВ ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області листом за № K-75/оз/З8/02-23 повідомив, що вищезазначене кримінальне провадження відносно неї закрито постановою слідчого від 25.11.2021 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.384 КПК України.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Згідно ч.1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначає . що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За відсутності хоча б одного з вказаних вище елементів, виключається можливість покладення відповідальності на конкретного суб`єкта.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь- якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, предметом доказування є вина відповідачів, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідачів та спричинення моральної шкоди позивачу.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) вона зазнала, та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачем зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову.

В даному випадку, позивач покликається , зокрема, на п. 2 ч.1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», згідно якої - право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати.

Згідно ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На виконання вимог ст. 197 ЦПК України, готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз`яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду. В даному випадку справу було призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та у сторони позивача була можливість у підготовчому засіданні ставити питання про представлення чи витребування доказів, необхідних для підтвердження заявлених вимог. Крім того представництво позивачки здійснювалось професійним адвокатом, який просив призначити справу до судового розгляду, оскільки всі наявні докази подані в додатку до позовної заяви.

Між тим, позивачкою не подано суду достатніх і допустимих доказів на підтвердження заподіяння їй відповідачами моральної шкоди, яка згідно з ч.2 ст. 23 ЦК України, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Позивачка взагалі не надала суду жодного доказу заподіяння їй моральної шкоди. Доводи про те, що вона будучи тривалий час під судом і слідством, перенесла душевні і моральні страждання чи нервові стреси не знайшли свого підтвердженні в суді.

Останньою не доведено, яким чином вона витрачала зусилля по відновленню її порушених прав і як саме та з ким погіршились у неї відносини. Відсутні і будь-які докази , що остання зверталась за медичною допомогою з приводу свого психологічного стану. Не доведено і того факту, що ОСОБА_3 , будучи власником 1 / 6 частки квартири, на яку в ході досудового розслідування було накладено арешт, мала намір покращити свої житлові умови шляхом продажу частки у нерухомості та купівлі квартири більшої площі.

Неправомірні дії органу досудового розслідування, якщо позивачка вважала їх такими, у встановленому кримінальним процесуальним законом не оскаржувала, як і взагалі не цікавилась ходом досудового розслідування.

Долучення до матеріалів справи в якості доказів лише копій процесуальних документів, зокрема постанови про закриття кримінального провадження; клопотання про застосування щодо позивачки запобіжного заходу від 16.01.2024, ухвали слідчого судді від 07.02.14 ; повідомлення про підозру від 26.11.13 р.; повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 20.01.14 ; клопотання про накладення арешту на майно та ухвали про його задоволення від 23.12.13 не є беззаперечним підтвердженням того, що ОСОБА_3 було спричинено моральну шкоду органом досудового розслідування, яку слід відшкодувати за рахунок держави.

При цьому, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 76-83, 95, 128-131, 133, 141, 208, 211, 223, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданими неправомірними діями органу досудового слідства - відмовити за безпідставністю.

Позивач: ОСОБА_3 , прож: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Львівській області, м. Львів пл. Григоренка, 3, Код .

Відповідач: Державна казначейська служба України, адреса: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено 22 березня 2024 року.

Суддя І. Є. Зима