РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючої судді - Панас О.В.

при секретарі судового засідання - Алексейчук Ю.М.

з участю:

представника позивача адвоката - Коханої О. О.

представника відповідача адвоката - Цуняка В.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівному у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання, -

в с т а н о в и в :

У провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якої було діагностовано ракову інтоксикацію (рак прямої кишки). Він як єдиний спадкоємець, здійснив поховання своєї тітки ОСОБА_3 , а коли звернувся до нотаріуса для оформлення спадщини, то йому стало відомо, що ще при житті, а саме 21.02.2023р., тобто за півтори місяці до смерті ОСОБА_3 уклала з відповідачкою ОСОБА_2 договір довічного утримання (догляду). Йому достеменно було відомо, що його тітка за життя не мала намірів щодо укладення будь яких договорів з будь якими особами. Вважає, що відповідачка ОСОБА_2 , яка не є близькою родичкою померлій, скористалась її безпорадним станом задля задоволення майном ОСОБА_3 .. Просить позов задоволити, на підставі ч.1 ст.225 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 на момент укладення оспорюваного договору неусвідомлювана значення своїх дій та не могла керувати ними.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просив їх задовольнити. Додатково суду пояснив, що він разом з дочкою проживає за іншою адресою, а до тітки ОСОБА_3 приїжджав по дзвінку. У зв`язку тим, що він не міг в повному обсязі здійснювати догляд за тіткою ОСОБА_3 по причині жіночих особливих потреб то тітка наголошувала на тому, що вона домовиться з ОСОБА_2 .. Разом з тим, він вважає, що вона не виконувала, ті обов`язки, які зазначені у оспорюваному договорі.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кохана О.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити по підставах, наведених у позові.

Представник відповідачки ОСОБА_2 , адвокат Цуняк В.Й. підтримав поданий до суду відзив згідно якого позов відповідачка не визнала , вважаючи їх безпідставними, та такими, що до задоволення не підлягають. У судовому засіданні зазначив, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів щодо підстав передбачених ст.225 ЦК України, та обрав неналежний спосіб захисту щодо підстав неналежного виконання оспорюваного договору. Також стороною позивача не були залучені належні співвідповідачі, що є самостійною підставою для відмови у позові. Просив забезпечення позову здійснене ухвалою суду від 05.09.2023р. скасувати.

Ухвалою Рівненського міського суду (суддя Левчук О.В.) від 02.10.2023 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, справу призначено до підготовчого судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 26.12.2023 року заяву про самовідвід судді Левчука О.В. від розгляду справи задоволено. Відведено суддю Левчука О.В. від розгляду справи № 569/16538/23.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 03.01.2024 року заяву про самовідвід судді Першко О.О. від розгляду справи задоволено. Відведено суддю Першко О.О. від розгляду справи № 569/16538/23.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2024 року вищезазначена позовна заява надійшла до провадження судді Панас О.В.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 09.01.2024 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання. Постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Продовжити розгляд справи зі стадії підготовчого засідання у приміщенні Рівненського міського суду Рівненської області (м.Рівне, вул. Шкільна, 1) , яке призначити на 19.02.2024 року на 09-00 год. з участю сторін.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання до розгляду по суті .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05.09.2023 задоволена заява ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Заслухавши пояснення сторін у справі, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази як кожний окремо та їх в сукупності, суд прийшов до наступних висновків:

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України, суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначене узгоджується із засадою верховенства права, зміст якої розкрито у статті 10 ЦПК України.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно зі статтею 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Частина друга статті 129 Конституції України, визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) та Верховним Судом у Постанові від 08.11.2021 року по справі №761/38133/19 ( провадження №61-12471св21), які відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, суд враховує до спірних правовідносин.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як слідує із позовної заяви ОСОБА_1 оспорює договір довічного утримання з двох підстав, а саме підстави передбачені ст. 225 ЦК України та неналежне виконання умов оспорюваного договору.

При оцінці вказаних підстав суд, керується наступним.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частина четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у п.52 свого рішення від 19.04.2023р. по справі №754/5683/22, враховуючи приписи ч.6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» та ч.6 ст. 263 ЦПК України, при застосуванні таких висновків у суддів відсутні права для їх не застосування.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. (Постанова Великої Палати від 14.11.2018р. у справі №2-1383/2010)

Відповідно до ст.218 ЦК України та роз`яснень, які містяться у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з яких слідує, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК ( 435-15 ) не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 29.01.2024р. у справі №369/7921/21 виснувала, що:

«У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Вищевказаний правовий висновок є незмінним, а судова практика послідовною, зокрема викладена у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2024р. у справі №177/326/20.

Зокрема у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року в справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293 сво 23), суд зазначив, що: «Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).»

Судом встановлено, що 21.02.2023 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. було посвідчено договір довічного утримання , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований у реєстрі за № 63.

Встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 17.04.2023 складено актовий запис № 779, зареєстрований Рівненським відділом РАЦС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління юстиції.

Причиною смерті було онкологічне захворювання , що підтверджується оглянутими судом доказами: довідка про причину смерті від 16.04.2023, та медична картка амбулаторного хворого ОСОБА_3 .

У судовому засіданні сторони даної справи, які забезпечені належною правничою допомогою професійних адвокатів, не заявляли клопотання про призначення відповідної судово-психіатричної експертизи для визначення психічного стану ОСОБА_3 на момент укладення оспорюваного договору, а суд, враховуючи принципи змагальності та рівності, позбавлений можливості за своєю ініціативою вирішувати питання про призначення певної експертизи.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , суду показав, що він працює лікарем терапевтом. Померла ОСОБА_3 була його пацієнткою відповідно до укладеної декларації, але за допомогою зверталась дуже рідко. Йому було відомо, що вона тяжко захворіла і тяжко проходила лікування в онкодиспансері. До нього звертались її родичі, в тому числі сестра, питали як її доглядати, оскільки вона злягла, та згорала кожний день. Довідку про смерть видала його колега, ОСОБА_5 .. З якою метою він надав ОСОБА_2 інформацію наявну на аркуші паперу, на якому зазначено прізвище, ім`я по батькові, номер телефону, печатка лікаря, він не пам`ятає.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , суду показав, що відповідачка у справі ОСОБА_2 є його дружиною, з якою він знаходиться у зареєстрованому шлюбі. 21.02.2023р. його дружиною ОСОБА_2 з ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання, який укладався в інтересах його сім`ї, які та його дочка ОСОБА_7 постійно допомагали продуктами харчування, купляли ліки, а після смерті, похованням займалась його дружина.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , суду показала, що вона є донькою відповідачки. На прохання мами вона двічі на тиждень завозила ОСОБА_3 продукти харчування, оскільки у них є підсобне господарство. Мама постійно варила ОСОБА_3 гарячі страви (бульйони), оскільки остання мала онкологічне захворювання. На прохання мами, вона також купувала ліки для ОСОБА_3 .. Які саме купляти ліки вона зідзвонювалась з лікарем. На поховання ОСОБА_3 мама передала позивачу 30 тис. грн.

Враховуючи вище викладене, та відсутність необхідного висновку судово психіатричної експертизи, а також ненадання стороною позивача інших об`єктивних даних про можливість (спроможність) ОСОБА_3 станом момент укладення оспорюваного договору усвідомлювати значення свої дій та (або) можливість керувати ними суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову по цих підставах за безпідставністю.

Щодо доводів сторони позивача про неналежне виконання відповідачкою ОСОБА_2 вимог розділу другого Договору довічного утримання (догляду) від 21.02.2023р. то суд приходить до висновку, що вказані підстави для визнання недійсним оспорюваного договору є неналежними, а відповідно до ст.651 та ст.755 ЦК України є підставами для розірвання (припинення) Договору довічного утримання.

Разом з тим, такі вимоги можуть бути заявлені однією із сторін укладеного договору.

Отже, суд приходить до висновку, що невиконання або неналежне виконання Договору довічного утримання не може бути підставою для визнання його недійсним.

У цьому разі, сторона договору вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання договору недійсним.

Отже, позивачем в цій частині обрано неналежний спосіб захисту.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.09.2024р. у справі №278/2111/23, «Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).»

Крім того, аналізуючи доводи сторони відповідача про незалучення до справи належного співвідповідача, суд враховує наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022р. у справі №125/2157/19 зробила висновок, що:

«Вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним у загальному розумінні, суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони правочину), та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав.

Разом з тим, якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної власності, суд відповідно до вимог ЦПК України залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним усіх співвласників.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17 та постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

З огляду на зазначене, якщо під час розгляду позовних вимог про визнання правочину недійним суд встановить, що позов пред`явлено не до всіх учасників цього правочину, тобто встановить неналежний суб`єктний склад учасників справи, суд відмовляє в задоволенні позову із зазначеної підстави»

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року у справі № 707/2462/17 (провадження № 61-252св23) зазначено, що:

«у разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.»

Відповідно до постанови Верховного Суду від 01.04.2021р. у справі №185/3086/18, суд зазначив, що «для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям підлягають застосуванню передусім норми СК України. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.»

В ході судового розгляду сторона позивача не заявляла клопотання про залучення співвідповідача іншого співвласника майна, а саме чоловіка відповідачки ОСОБА_8 та не спростувала презумпцію спільності майна на спірний об`єкт, що є як зазначалось вище, самостійною підставою у позові.

Відповідно до постанови Об`єднаної палати Верховного Суду від 04.11.2024р. у справі №532/1550/23, суд зазначив, що «особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року в справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293 сво 23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).»

Щодо доводів представника позивача - адвоката Коханої О.О. як підстави визнання договору недійсним відсутність зазначення в оспорюваному договорі виїзду нотаріуса на вчинення нотаріальної дії за місцем проживання ОСОБА_3 , то суд оцінює вказаний довід критично та до уваги не приймає, оскільки в позовній заяві він не зазначався, нотаріус, якій вчиняв нотаріальну дію, до справи не залучався, а сторони відповідно не мали можливості надати свої доводи відповідно вимог ст.174-180 ЦПК України. При цьому протилежний висновок буде суперечити вимогам статті ст.12 та ст.13 ЦПК України, а саме принципу змагальності та рівності сторін.

З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги задоволенню не підлягають за їх безпідставністю та недоведеністю.

Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення, то слід скасувати заходи забезпечення позову вжиті відповідно до ухвали Рівненського міського суду від 05.09.2023 року за якою накладено арешт, щодо об`єктів нерухомого майна, а саме: 62/100 ідеальних частин житлового будинку з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0.0529 гектарів, кадастровий номер :01:020:0167, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування частини житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-268, 273,354, 355 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті відповідно до ухвали Рівненського міського суду від 05.09.2023 року за якою накладено арешт, щодо об`єктів нерухомого майна, а саме: 62/100 ідеальних частин житлового будинку з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0.0529 гектарів, кадастровий номер :01:020:0167, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування частини житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживанн: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 . Повний текст рішення виготовлено 06.01.2025.

Суддя О.В.Панас