КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м. Київ

Справа № 761/36587/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 березня 2024 року, ухвалене у складі судді Притули Н.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кампсіс Фінанс» про визнання договору недійсним,

встановив:

У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів ТОВ «Вердикт Капітал», ТОВ «Кампсіс Фінанс» про визнання договору недійсним. Позов мотивовано тим, що 20.10.2014 року між позивачем та АТ «Альфа Банк» укладений кредитний договір № 500962563, за умовами якого позивач отримала грошові кошти в сумі 83 009,64 грн.

На підставі укладеного договору факторингу від 21.06.2016 року між АТ «Альфа Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» придбало право вимоги за кредитним договором від 20.10.2014 року № 500962563.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2017 року у справі № 201/12887/16-ц стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 20.10.2014 року № 500962563 в загальному розмірі 120 599,91 грн.

26.12.2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «ВЕСТА» укладений договір факторингу № 2019-1КІ/Веста, за яким відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором від 20.10.2014 року № 500962563.

За договором про відступлення права вимоги № 16-01/19-1, укладеним 16.01.2019 року між ТОВ «ФК «ВЕСТА» та ТОВ «Вердикт Капітал», останнє набуло право вимоги за кредитним договором від 20.10.2014 року № 500962563.

За договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 302-02/23, укладеним 02.02.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Кампсіс Фінанс», до останнього перейшло право вимоги за вказаним вище кредитним договором.

Вказаний договір від 02.02.2023 року та акт прийому-передачі реєстру боржників підписаний від імені ТОВ «Кампсіс Фінанс» директором Кіржнер Таїсією Емілівною.

В той же час, 02.02.2023 року реєстр боржників від імені ТОВ «Кампсіс Фінанс» підписано Владимировим Антоном Олександровичем як директором.

Отже, в один день документи підписані різними особами як директорами ТОВ «Кампсіс Фінанс», хоча згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб вбачається, що директором ТОВ «Кампсіс Фінанс» була саме ОСОБА_3 . Таким чином, реєстр боржників в порушення положень законодавства підписаний неуповноваженою особою. Тому ТОВ «Кампсіс Фінанс» не набуло право вимоги до позивача за кредитним договором від 20.10.2014 року № 500962563.

Крім того при укладенні оспорюваного договору не були передані відповідні документи та інформація, які є необхідними для реального відступлення права вимоги; сума заборгованості значно більша, ніж стягнуто за рішенням суду, позивач не погоджується із сумою заборгованості.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд визнати недійсним договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 02.02.2023 року № 02-02/23, укладений між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Кампсіс Фінанс», в частині відчуження (купівлі-продажу) прав вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 20.10.2014 року № 500962563.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 березня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 02.02.2023 року № 02-02/23 та додатки до нього підписані уповноваженою особою ТОВ «Кампсіс Фінанс» - Кіржнер Т.Е., оскільки реєстр боржників до цього договору підписаний ОСОБА_5 , який на момент підписання договору про відступлення права вимоги не був директором зазначеного товариства.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність доказів оплати боргу позивачем, оскільки разом з позовною заявою були надані копії документів, які підтверджують стягнення боргу в рамках виконавчого провадження після ухвалення рішення про стягнення боргу.

Також суд не застосував норми ч. 1 ст. 92 ЦК України, ст. 65 ГК України, ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» щодо наявності повноважень управління товариством (юридичною особою) тільки у виконавчого органу. Також суд не застосував норму ст. 517 ЦК України, яка передбачає, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права (з урахуванням того, що доказів передання таких документів та інформації матеріали справи не містять).

Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що сума заборгованості вказана у оспорюваному договорі не має значення для справи, оскільки питання визначення суми заборгованості за кредитним договором вирішується судом в межах позовної заяви про стягнення заборгованості, при цьому суд не врахував, що заборгованість була частково погашена в рамках виконавчих проваджень вже після ухвалення рішення про стягнення боргу.

У поясненнях щодо апеляційної скарги ТОВ «Вердикт Капітал», в інтересах якого діє Іжаковський О.В., посилаючись на те, що оспорюваний договір укладений в належній формі, дієздатними та правоздатними сторонами, на підставі їх вільного волевиявлення та спрямовані на реальне настання юридичних наслідків, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір та додатки підписані уповноваженою особою - ОСОБА_3 . Зазначені позивачем обставини не можуть бути підставами для визнання недійсним договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 02.02.2023 року за кредитним договором, укладеним між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_4 , оскільки питання визначення суми заборгованості за кредитним договором вирішується судом в межах позовної заяви про стягнення заборгованості (у випадку заявлення таких вимог). Під час розгляду справи позивач не надала доказів належного виконання зобов`язань за кредитним договором №500962563 від 20.10.2014 року.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам, зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20.10.2014 року між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_4 (після реєстрації 06.09.2008 року шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_4 ») укладений кредитний договір № 500962563, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 83 009,64 грн строком до 21.10.2019 року (т. 1 а. с. 16).

Відповідно до договору факторингу від 21.06.2016 року ТОВ «Кредитні ініціативи» (фактор) набуло право вимоги за кредитним договором від 20.10.2014 року № 500962563, укладеним банком із ОСОБА_4 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2017 року у справі № 201/12887/16-ц стягнуто із ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 20.10.2014 року № 500962563, укладеним з ПАТ «Альфа-Банк», а саме: заборгованість за тілом кредиту в сумі 78 236,57 грн, заборгованість за відсотками в сумі 12 674,34 грн, заборгованість зі сплати комісії в сумі 27 289,00 грн та штраф в сумі 2 400 грн, а всього 120 599,91 грн (т. 1 а. с. 17-22).

На примусове виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист, який на даний час перебуває на примусовому виконанні (виконавче провадження зупинено).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.12.2020 року у справі № 201/12887/16 замінено сторону стягувача у виконавчих листах, виданих по цивільній справі № 201/12887/16-ц за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором з ТОВ «Кредитні ініціативи» на ТОВ «Вердикт Капітал» (т. 1 а. с. 31, 32).

02.02.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Кампсіс Фінанс» укладений договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 02-02/23, за умовами якого до ТОВ «Кампсіс Фінанс» перейшло право вимоги у тому числі за кредитним договором від 20.10.2014 року № 500962563, укладеним із ОСОБА_4 в загальній сумі 335 511,61 грн (т. 1 а. с. 113-121).

За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (висновок Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.09.2019 року в справі № 638/2304/17).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За статтею 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Звертаючись до суду, позивач як на підставу недійсності оспорюваного договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги посилалась на те, що реєстр боржників, який є додатком № 3 до договору, підписаний неуповноваженою особою (особою, яка не обіймала посаду директора) ОСОБА_5 .

З матеріалів справи встановлено, що згідно з витягом з ЄДРПОУ станом на 02.02.2023 року директором ТОВ «Кампсіс Фінанс» була ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 44-49).

ОСОБА_3 була звільнена рішенням єдиного учасника ТОВ «Кампсіс Фінанс» від 24.04.2023 року та призначено на посаду директора Владимирова А.О. (т. 1 а. с. 137).

Оспорюваний договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 02.02.2023 року №02-02/23 та реєстр боржників до цього договору (додаток № 3) від імені ТОВ «Кампсіс Фінанс» підписаний ОСОБА_3 ( а.с. 122- 135, т. 1).

Отже, договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 02.02.2023 року № 02-02/23 та реєстр боржників до цього договору (додаток № 3) підписані уповноваженою станом на дату їх підписання особою ТОВ «Кампсіс Фінанс» - директором Кіржнер Т.Е.

Водночас, до позовної заяви позивачем долучено копію витягу з реєстру боржників до договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 02.02.2023 року № 02-02/23, який від імені ТОВ «Кампсіс Фінанс» підписаний Владимировим А.О. (т. 1 а. с. 42).

Вказаний витяг не містить відомостей про дату його підписання. При цьому позивач помилково ототожнює долучену нею до позовної заяви копію витягу з реєстру боржників до договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 02.02.2023 року № 02-02/23 із самим реєстром боржників до договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 02.02.2023 року № 02-02/23, оскільки у вказаному витягу зазначений лише один рядок № 529.

Крім того, позивач посилалася на те, що під час укладення оспорюваного договору не передані відповідні документи та інформація, які є необхідними для реального відступлення права вимоги.

Відповідно до п. 5.2 договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 02.02.2023 року № 02-02/23 права вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором та набутими (прийнятими) новим кредитором в день належного підписання сторонами акта приймання-передачі реєстру боржників в друкованому вигляді.

Акт приймання-передачі реєстру боржників за договором про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 02.02.2023 року № 02-02/23 підписаний сторонами 02.02.2023 року, а отже з цієї дати права вимоги за цим договором вважаються відступленими.

При цьому, колегія суддів враховує, що недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору між первісним кредитором та новим кредитором. Недійсність вимоги зумовлює відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.08.2023 року у справі № 910/19199/21, той факт, що первісний кредитор передає новому кредитору вимогу, яка припинилася, є підставою для відповідальності первісного кредитора перед новим кредитором, а не підставою недійсності відповідного договору, за яким була передана така вимога. Зміна розміру заборгованості за кредитним договором також не впливає на дійсність / недійсність договору, за яким була передана вимога за відповідним кредитним договором. У таких випадках передання недійсної вимоги за правовою природою є невиконанням чи неналежним виконанням договору, за яким було відчужено недійсну вимогу.

Разом з цим, у цій справі дійсність вимоги, переданої за оспорюваним договором, підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2017 року у справі № 201/12887/16-ц, яким стягнуто із ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 20.10.2014 року № 500962563.

Під час розгляду даної справи позивач не надала доказів належного виконання зазначеного судового рішення. У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що виконавче провадження № 56703703 щодо стягнення із ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором від 20.10.2014 року № 500962563 закінчене у зв`язку із повним виконанням боржником судового рішення.

Наявні у матеріалах справи докази відрахування із заробітної плати ОСОБА_4 за місцем її роботи ТОВ «Агросічеслав» у період з 01.08.2018 року по 13.12.2019 року на загальну суму 13 225 грн. 93 коп., спрямовані на погашення заборгованості по вказаному виконавчому листу, не свідчать про повне виконання судового рішення, згідно з яким з боржника стягнуто суму в розмірі 120 599 грн. 91 коп.

Доводи позивача про те, що сума заборгованості, визначена в оспорюваному договорі, є значно більшою, ніж стягнута судовим рішенням, є безпідставними, оскільки сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 16.10.2018 року у справі № 914/2567/17, у постанові від 19.11.2019 року у справі № 924/1014/18, у постанові від 28.01.2020 року у справі № 924/1208/18, у постанові від 19.02.2020 року у справі № 639/4836/17, законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Таким чином, позивач не довела обставин, які б підтверджували недійсність оспорюваного договору.

Враховуючи наведене, судом не встановлено, що оспорюваний договір про відступлення прав вимоги, в якому позивач не є стороною, будь-яким чином порушує її права та обов`язки, а тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника із правовою оцінкою наданою судом першої інстанції, яка базується на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30 травня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.