КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 372/3381/23
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Жуковської Тетяни Романівни на рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 лютого 2024 року (суддя Кравченко М.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності, поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим будинком,

встановив:

у липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, і з врахуванням уточнень, просив визнати їх з ОСОБА_1 спільною сумісною власністю житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером: :01:011:0020, площею 0,144 га, розташовану за цією адресою; земельну ділянку з кадастровим номером: :01:048:0005, площею 0,25 га, та земельну ділянку з кадастровим номером: :01:048:0004, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; поділити спільне сумісне майно, виділивши йому 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером: :01:011:0020, площею 0,144 га, розташованої за цією адресою; частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:048:0005, площею 0,25 га, та земельної ділянки з кадастровим номером: :01:048:0004, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; залишити у власності відповідачки 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером: :01:011:0020, площею 0,144 га, розташованої за цією адресою; частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:048:0005, площею 0,25 га, та земельної ділянки з кадастровим номером: :01:048:0004, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000грн та судові витрати у розмірі 8535,34грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 24 листопада 1979 року

перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. 27 березня 1982 року вони за спільні кошти придбали 2/3 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстроване за відповідачкою. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15 січня 2019 року шлюб між ними було розірвано, однак вони продовжили спільно проживати у зазначеному будинку, при цьому він одноосібно сплачував комунальні послуги та утримував будинок у належному стані. У травні 2023 року відповідачка стала вимагати, щоб він переїхав, посилаючись на те, що цей будинок належить їй на праві власності, у зв`язку з чим він був вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Також позивач зазначав, що в процесі підготовки до справи ним було виявлено наявність приватної власності на земельну ділянку, площею 0,144 га, кадастровий номер: :01:011:0020, на якій розташований спірний житловий будинок. Крім того, 22 грудня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу ними були придбані земельні ділянки,площею 0,2500га, кадастровий номер :01:048:0005, та площею 0,1112га, кадастровий номер: :01:048:0004, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

У вересні 2023 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов, у якому просила встановити порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1 між нею та ОСОБА_2 наступним чином:

1) виділити у її користування житлову кімнату АДРЕСА_3 , площею 11,3 кв.м; підсобні приміщення: прихожу площею 9,6 кв.м (приміщення № 8) та гостинну, площею 20,9 кв.м (приміщення № 10);

2) виділити у користування ОСОБА_2 житлову кімнату № 6 , площею 10 кв.м;

3) залишити у спільному користуванні її та ОСОБА_2 наступні підсобні приміщення: веранда, площею 3,6 кв.м (приміщення № 1), коридор, площею 9,3 кв.м (приміщення № 2), кухню площею 17,1 кв.м (приміщення № 3), коридор, площею 9,6 кв.м (приміщення № 4), санвузол, площею 4,2 кв.м (приміщення № 5).

Мотивуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що у період шлюбу з ОСОБА_2 ними було придбано 2/3 частини житлового будинку, 1/3 частина цього будинку належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 14 квітня 1979 року державним нотаріусом Обухівської державної нотаріальної контори (1/6 частина) та договору дарування, який посвідчений 23 лютого 1982 року Трипільською сільською радою за реєстровим номером 8 (1/6 частина).

ОСОБА_1 зазначала, що у них з ОСОБА_2 існує спір стосовно користування вказаним житловим будинком, оскільки з 2018 року ОСОБА_2 одноособово користується спірним будинком, відмовляючись вирішувати питання щодо користування цим майном у добровільному порядку. При цьому для неї зазначений будинок має велике особисте значення, оскільки був побудований її дідом та бабою, а тому вона відноситься до нього, як до сімейного.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 лютого 2024 року первісний позов задоволено частково, визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :01:048:0005; земельну ділянку, площею 0,1112 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :01:048:0004.

В порядку поділу спільного сумісного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано за кожним із них право особистої власності на: 1/3 частину

житлового будинку АДРЕСА_1 , а також 1/3 частину прилеглої земельної ділянки, площею 0,144 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:011:0020, на якій розташований вказаний житловий будинок; частину земельної ділянки, площею 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :01:048:0005; частину земельної ділянки площею 0,1112 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :01:048:0004.

В задоволенні іншої частини позовних вимог первісного позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 8 535,34грн.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Жуковська Т.Р. просить рішення суду в частині визнання в порядку поділу спільного сумісного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кожним із них право особистої власності на 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,144 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:011:0020 та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити в цих частинах нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 в частині виділення йому в результаті поділу земельної ділянки, площею 0,144 га, кадастровий номер: :01:011:0020, що розташована по АДРЕСА_1 - відмовити, зустрічний позов ОСОБА_1 - задовольнити, встановити порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за будь-яким із трьох варіантів, запропонованих експертом у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 12-10/2023 від 12 грудня 2023 року, змінити розподіл судових витрат (судовий збір), визначений судом першої інстанції, та розподілити судові витрати, понесені ОСОБА_1 на стадії апеляційного оскарження, відповідно до вимог ЦПК України.

Представник відповідачки посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник відповідачки зазначає, що право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером: :01:011:0020 ОСОБА_1 набула в результаті реалізації свого права на приватизацію землі, яке було оформлене рішенням Трипільської сільської ради 9 сесії 24 скликання № 5 від 28 жовтня 2003 року, а відтак, згідно статті 57 Сімейного кодексу України, дана земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_1 , тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визначення її частки у праві власності на цю земельну ділянку в порядку поділу майна подружжя. Крім того, позивач із заявою про приватизацію цієї земельної ділянки разом із відповідачкою не звертався, тому що вже реалізував своє право на приватизацію іншої земельної ділянки з кадастровим номером: :01:034:0015, площею 0,055 га, що розташована у селі Трипілля Обухівського району Київської області, на підставі рішення Трипільської сільської ради № 13 від 21 червня 2002 року.

Також представник відповідачки зазначає, що сторони у 1982 році придбали саме 2/3 частини спірного житлового будинку, у той час як діюче в той момент законодавство взагалі не передбачало можливості виникнення права власності на земельну ділянку у фізичної особи. Більше того, на момент придбання частини будинку у ОСОБА_3 ,

спірна земельна ділянка не перебувала у власності останньої, а тому вони з позивачем не могли набути право власності на неї.

Представник відповідачки не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності факту неможливості користування відповідачкою спільним майном, доказів технічної можливості здійснення окремого користування сторонами відокремленими частинами будинку та наявності порушень законних прав та інтересів відповідачки.

Зокрема, представник відповідачки посилається на той факт, що позивач зустрічний позов не визнав, від укладення мирової угоди відмовився, відтак відповідачка не може у позасудовий порядок врегулювати спір стосовно користування житловим будинком, тому суд першої інстанції неправомірно відмовив відповідачці у реалізації свого права на захист. При цьому наявність технічної можливості встановлення роздільного користування спірним будинком підтверджується наявним у матеріалах справи висновком судової будівельно-технічної експертизи № 12-10/2023 від 12 грудня 2023 року, у якому експертом запропоновано три можливих варіанти поділу будинку та який безпідставно не був врахований судом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що житловий будинок, який підлягає поділу, збудований на спірній земельній ділянці з кадастровим номером: :01:011:0020, тому, незважаючи на те, що відповідачка набула право власності на цю земельну ділянку шляхом реалізації свого права на безоплатну приватизацію, враховуючи обставини спору, що виник між ними, підлягає застосуванню принцип «збудоване на землі слідує за нею».

Позивач вважає, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права власності на земельну ділянку, в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, який на ній збудований, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоч прямо і не закріплений у законі, проте знаходить свій вияв у положеннях статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 ЦК України та інших нормах закону.

Також, позивач вважає неконкретизованими вимоги зустрічного позову, оскільки відповідачка не зазначає, який саме варіант користування спірним будинком вона просить суд застосувати, а також не порушує питання про користування господарськими спорудами та земельною ділянкою, які є невід`ємними від самого будинку.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_1 та її представників - адвокатів Жуковської Т.Р. і Кошалковської Н.В., які апеляційну скаргу підтримали, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Філоненка А.П., які просили рішення суду залишити без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_4 (бабі ОСОБА_5 ).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Після її смерті ОСОБА_6 та її брат ОСОБА_7 успадкували за законом в порядку представлення за своїм батьком ОСОБА_8 у рівних частках 1/3 частину житлового будинку (тобто кожний по 1/6 частки).

Інші 2/3 частини житлового будинку успадкувала ОСОБА_3 , як донька ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 14 квітня 1979 року державним нотаріусом Обухівської державної нотаріальної контори Курочкою В.П.

24 листопада 1979 року ОСОБА_2 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від

15 січня 2019 року.

23 лютого 1982 року ОСОБА_7 на підставі договору дарування, посвідченого секретарем виконкому Трипільської сільської ради Шепотіною Н., подарував ОСОБА_1 успадковану ним 1/6 частину спірного будинку.

На підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 1982 року, посвідченого державним нотаріусом Обухівської державної нотаріальної контори Іванців В.П., ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ) придбала у ОСОБА_3 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на колгоспній землі.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 23 червня 2006 року на підставі рішення Трипільської сільської ради від 28 жовтня 2003 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,144 га, з кадастровим номером :01:011:0020, яка розташована у АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі договору купівлі-продажу № 5564 від 22 грудня 2005 року сторони придбали земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:048:0005 та площею 0,1112 га з кадастровим номером :01:048:0004.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що 2/3 частини спірного житлового будинку та земельні ділянки у с. Халеп`я були придбані сторонами у період шлюбу, а тому є їх спільним сумісним майном, яке підлягає поділу між ними у рівних частинах.

Рішення суду в цій частині сторонами не оскаржується, тому відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Визнаючи за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/3 частину земельної ділянки, розташованої під спірним житловим будинком, суд першої інстанції зазначив, що хоча вказана земельна ділянка й набута відповідачкою у власність у порядку приватизації, тобто є її особистою власністю, проте з огляду на наявність підстав для поділу житлового будинку між сторонами та з урахуванням вимог статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, які передбачають нерозривність земельної ділянки та збудованого на ній нерухомого майна, за позивачем необхідно визнати право власності на частину земельної ділянки, яка відповідає розміру частки позивача у праві спільної власності на житловий будинок.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визначення порядку користування житловим будинком, суд першої інстанції виходив з того, що вказані позовні вимоги є неконкретизованими та недоведеними. Суд зазначив, що йому не було надано висновку експертизи, технічної документації чи інших доказів, які б підтверджували технічну можливість здійснення окремого користування сторонами зазначеними у зустрічному позову відокремленими частинами спірного житлового приміщення, а запропонований варіант визначення часток потребує перепланування, додаткового проведення будівельних робіт за відсутності відомостей про наявність дозволів на таке перепланування, а також це суперечить волі іншого співвласника житлового будинку, який заперечує проти вимог зустрічного позову. Суд вважав, що задоволення вимог зустрічного позову буде порушувати право власності відповідача за зустрічним позовом без достатніх правових і фактичних підстав, що свідчитиме про непропорційне втручання держави у права власника.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом

свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Враховуючи зазначені правові норми і порядок набуття спірного майна, його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КПШС України).

Вказані норми узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана

громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що земельна ділянка з кадастровим номером: :01:011:0020, площею 0,144 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , оскільки була нею приватизована 28 жовтня 2003 року.

У частині першій статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення про поділ житлового будинку) визначено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

У разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі (частина друга статті 120 ЗК України в редакції, чинній на момент ухвалення рішення про поділ житлового будинку).

У постанові від 12 жовтня 2016 року № 6-2225цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що норма статті 120 ЗК України і статті 377 ЦК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю та споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на ній

об`єкти.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що стаття 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди).

За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі 686/9580/16 зроблено висновок про те, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо ж на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Оскільки 2/3 частини спірного будинку визнано судом спільним майном подружжя та суд ухвалив рішення про поділ цієї частини житлового будинку між подружжям, суд обґрунтовано прийняв до уваги ту обставину, що вказана земельна ділянка має цільове призначення для обслуговування житлового будинку № 34 , розташованого на ній, тому ОСОБА_2 , з урахуванням положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, набув право власності на 1/3 частину земельної ділянки, що відповідає його частці у власності на спірний будинок.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин приписи статей 377 ЦК України та 120 ЗК України, незважаючи на те, що подружжя набуло право власності на житловий будинок у 1982 році, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки підставою для визнання за позивачем права власності на частину земельної ділянки стало ухвалення судом рішення про визнання за позивачем права власності на 1/3 частину житлового будинку, в результаті чого змінився його правовий режим, у зв`язку з чим суд обґрунтовано застосував матеріальний закон в редакції, чинній на момент проведення такого поділу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що право на земельну ділянку могло перейти до позивача лише в тому вигляді, в якому воно існувало на момент придбання житлового будинку (а станом на 1982 рік продавець не була власником земельної ділянки), колегія суддів вважає необґрунтованими, так як на момент визнання за позивачем права власності на частину житлового будинку та його поділ, як спільного майна подружжя, земельна ділянка належала відповідачці на праві приватної власності і саме в такому вигляді речове право перейшло до позивача (у відповідній частині - 1/3).

Доводи апеляційної скарги про те, що задовольнивши первісний позов частково, суд тим самим сприяв позивачу у повторній реалізації права на безоплатну приватизацію земельної ділянки, апеляційний суд відхиляє, оскільки право власності на 1/3 спірної земельної ділянки набуто позивачем не в порядку приватизації, а в ході поділу майна подружжя як прямий та безпосередній наслідок поділу житлового будинку, на якому така земельна ділянка розташована.

З приводу вимог зустрічного позову апеляційний суд зазначає про наступне.

Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша, друга, третя статті 358 ЦК України).

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Апеляційний суд зауважує, що відмовляючи в задоволенні зустрічного позову щодо встановлення порядку користування домоволодінням, місцевий суд зосередився на неможливості виділення сторонам відокремлених (ізольованих) частин житлового будинку без потреби в їх переобладнанні, тим самим помилково ототожнивши встановлення порядку користування житловим приміщенням (стаття 358 ЦК України) та поділ майна, що перебуває спільній частковій власності, в натурі (стаття 367 ЦК України).

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 просила визначити порядок користування житловим будинком, за якого критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення не є обов`язковим.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 757/13293/14.

До того ж у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток

Верховний Суд України наголосив на тому, що потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У разі, коли спірні правовідносини стосуються не поділу житла, а встановлення порядку спільного користування ним, критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо,

якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції як про неможливість встановлення порядку користування спірним житловим будинком, так і про порушення прав ОСОБА_2 , як співвласника будинку, внаслідок задоволення зустрічного позову, є помилковими та такими, що не відповідають матеріалам справи, адже встановлення порядку користування житлом жодним чином не вплине на розмір часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушуватиме їх прав, а лише окреслить приміщення домоволодіння для спільного чи окремого користування ними кожного зі співвласників.

Прийнявши до уваги технічні характеристики, житлову площу будинку, що кімната 1-7, площею 8,7кв.м переведена у передпокій позивачем ОСОБА_2 на власний розсуд, врахувавши розмір часток у спільному володінні кожного з співвласників, а також пояснення сторін у судовому засіданні щодо приміщень, які б вони бажали залишити у своєму користуванні, апеляційний суд уважає за доцільне встановити такий порядок користування спірним житловим будинком із господарськими спорудами:

- передати у користування ОСОБА_1 приміщення житлового будинку: житлова 1-9, площею 11,3кв.м, хол 1-10, площею 20,9кв.м; господарські будівлі і споруди: 2/3 частини гаража «Б», площею 40,2кв.м, баня з верандою «Г+Д», навіс «З+Е», прибудова-сарай «Ж», альтанка «І»;

- передати у користування ОСОБА_12 приміщення житлового будинку: передпокій (житлова) 1-7, площею 8,7кв.м, житлова 1-6, площею 10кв.м; господарські будівлі і споруди: 1/3 частину гаража «Б», площею 26 кв. м;

- у спільному користуванні сторін залишити приміщення житлового будинку: передпокій 1-8, площею 4,8кв.м, коридор 1-11, площею 4,8кв.м, санвузол 1-5, площею 2,1кв.м, коридор 1-3, площею 4,65кв.м, кухня 1-4, площею 8,55кв.м, веранда 1-1, площею 1,7кв.м, котельня 1-2, площею 1,35кв.м; господарські будівлі і споруди: погріб з шийкою «В», сарай «К», убиральня «Л», теплиця «М».

Також при цьому колегія суддів врахувала висновок судового експерта ОСОБА_13 від 12 грудня 2023 року за результатами проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, у якому міститься опис спірного будинку та господарських будівель і споруд.

На переконання колегії суддів, саме за такого варіанта забезпечується якнайповніша відповідність виділених у користування приміщень часткам співвласників та дотримання їх житлових прав.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або

неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, не оцінив надані суду докази, правильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду в цій части ні підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення зустрічного позову про встановлення порядку користування житловим приміщенням.

В іншій оскаржуваній частині судове рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з ОСОБА_2 на її користь підлягає стягненню сплачений нею за подання зустрічного позову та апеляційної скарги судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам скарги, а саме в розмірі 2 684грн.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Жуковської Тетяни Романівни задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 лютого 2024 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог про встановлення порядку користування житловим будинком скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Встановити порядок користування житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , передавши у користування ОСОБА_1 приміщення житлового будинку: житлова 1-9, площею 11,3кв.м, хол 1-10, площею 20,9кв.м; господарські будівлі і споруди: 2/3 частини гаража «Б», площею 40,2кв.м, баня з верандою «Г+Д», навіс «З+Е», прибудова-сарай «Ж», альтанка «І».

У користування ОСОБА_2 передати приміщення житлового будинку: передпокій (житлова) 1-7, площею 8,7кв.м, житлова 1-6, площею 10кв.м; господарські будівлі і споруди: 1/3 частину гаража «Б», площею 26 кв. м.

У спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити приміщення житлового будинку: передпокій 1-8, площею 4,8кв.м, коридор 1-11, площею 4,8кв.м, санвузол 1-5, площею 2,1кв.м, коридор 1-3, площею 4,65кв.м, кухня 1-4, площею 8,55кв.м, веранда 1-1, площею 1,7кв.м, котельня 1-2, площею 1,35кв.м; господарські будівлі і споруди: погріб з шийкою «В», сарай «К», убиральня «Л», теплиця «М».

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 лютого 2024 року в частині визнання в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину прилеглої земельної ділянки, площею 0,144 га, з кадастровим номером :01:011:0020 залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до

Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 травня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук