КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 755/1637/21
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4069/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Рогового Миколи Володимировича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року (суддя Яровенко Н.О.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Д`яченко Євгеній Станіславович, Управління адміністративних послуг Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання правочину з передачі частки у статутному капіталі та рішення загальних зборів недійсними,

встановив:

у січні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому з врахуванням заяви про зміну предмета позову, просив визнати недійсним правочин з відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у розмірі 99,9992% статутного капіталу, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнати недійсними і скасувати документи, якими оформлено правочин з відчуження частки в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», а саме: а) заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» та державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 9 липня 2013 року, зареєстровану приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скачковою Н.Ю. за № 2822828; б) рішення загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 8 серпня 2013 року про зміну складу учасників товариства, про затвердження розподілу часток у статутному капіталі товариства, про затвердження нової редакції Статуту товариства, про державну реєстрацію нової редакції Статуту Товариства, оформлене протоколом № 12 від 8 серпня 2013 року; застосувати наслідки недійсності правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» щодо зміни складу засновників (учасників) юридичної особи, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 16 серпня 2013 року о 13:04:37 годин за реєстраційним записом №1001642 та повернення у власність ОСОБА_1 частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у розмірі 99,9992 %; визначити розмір статутного

капіталу ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у його поточному розмірі, а саме 286 377 175грн, що розподіляється між учасниками в наступних розмірах: частка в розмірі 99,9992 % у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», номінальною вартістю 286 374 854грн - є власністю ОСОБА_1 ; б) частка у розмірі 0,0008 % у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», номінальною вартістю 2321грн - є власністю ОСОБА_2 ; судові витрати покласти на відповідачів.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2013 року у справі № 2-2725/2011 про солідарне стягнення з відкритого акціонерного товариства «Агромаш» та ОСОБА_1 45 411 984грн 35 коп. на користь публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» 13 листопада 2013 року був виданий виконавчий лист, на підставі якого 30 грудня 2013 року відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

Позивач зазначав, що у зв`язку із відступленням права вимоги за зазначеними зобов`язаннями у справі № 2-2725/2011, ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва від 6 червня 2016 року замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «Кредитпромбанк» на публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та від 14 серпня 2020 року - з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Геліос», а від 22 жовтня 2020 року - замінено стягувача у виконавчому листі з ПАТ «Дельта банк» на ТОВ «ФК «Геліос».

Позивач посилався на те, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. від 28 вересня 2020 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 виконавчий лист повернуто стягувачу з відміткою про залишок заборгованості за виконавчим документом у розмірі 45 398 157грн 83 коп., а постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Д`яченка Є. С. від 11 листопада 2020 року відкрито виконавче провадження за № 63571975 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Геліос» залишку заборгованості у сумі 45 398 157грн 83 коп.

Позивач зазначав, що у ході виконавчого провадження приватним виконавцем Д`яченко Є. С. було виявлено, що влітку 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_2 , подали заяву до загальних зборів учасників (засновників) ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 09 липня 2013 року, зареєстровану приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скачковою Н. Ю. за № 2822828, в якій просили вивести ОСОБА_1 зі складу засновників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», а належну йому на праві приватної власності частку у розмірі, що становила 99,9992 % в статутному капіталі товариства, передати на користь ОСОБА_2 з усіма правами та обов`язками, що з цього витікають.

8 серпня 2013 року загальними зборами ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» було прийнято рішення, оформлене протоколом від 8 серпня 2013 року № 12, яким вимоги заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були задоволені, змінено розподіл часток у статутному капіталі товариства.

Позивач стверджував, що заява була спрямована на уникнення звернення стягнення на майно, яке є її предметом, у зв`язку з чим остання є фіктивним правочином та підлягає визнанню недійсною у судовому порядку із застосуванням наслідків недійсності правочину. Крім того, вважав, що дії щодо передачі частки у власність ОСОБА_3 , були вчинені без належної правової підстави.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним правочин з відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у розмірі 99,9992% статутного капіталу, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та

визнано недійсним і скасувано документи, якими оформлено правочин з відчуження частки в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», а саме: а) заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» та державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 9 липня 2013 року, зареєстровану приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скачковою Н.Ю. за № 2822828; б) рішення загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 8 серпня 2013 року про зміну складу учасників товариства, про затвердження розподілу часток у статутному капіталі товариства, про затвердження нової редакції Статуту товариства, про державну реєстрацію нової редакції Статуту товариства, оформлене протоколом № 12 від 8 серпня 2013 року; застосовано наслідки недійсності правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» щодо зміни складу засновників (учасників) юридичної особи, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 16 серпня 2013 року о 13:04:37 годин за реєстраційним записом №1001642 та повернено у власність ОСОБА_1 частку у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у розмірі 99,9992%; визначено розмір статутного капіталу ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у його поточному розмірі, а саме 286 377 175грн, що розподіляється між учасниками в наступних розмірах: частка в розмірі 99,9992% у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», номінальною вартістю 286 374 854грн - є власністю ОСОБА_1 ; б) частка у розмірі 0,0008% у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», номінальною вартістю 2321грн - є власністю ОСОБА_2 ; здійснено розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Роговий М.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясуванням судом всіх обставин справи, ненаданням належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача посилається на те, що суд першої інстанції визнав недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», проте позивач із такою вимогою до суду не звертався, не просив суд першої інстанції повернутися до стадії підготовчого засідання, щоб мати змогу подати заяву про збільшення позовних вимог та заявити вимогу про визнання недійсним вищевказаного договору, а також позивачем не подавалася заява про визнання правочину недійсним з відповідними обґрунтуваннями неможливості включення відповідної вимоги до позовної заяви із незалежних від нього причин. Вказане, на думку представника відповідача, свідчить про те, що суд надав перевагу одному з учасників судового процесу перед іншими та недотримався принципу змагальності у цивільному судочинстві.

Представник відповідача вважає, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом 25 січня 2021 року, а тому, у силу вимог частини 2 статті 83 ЦПК України, усі докази повинен був подати саме 25 січня 2021 року, однак після подачі позову позивачем неодноразово додатково подавалися до суду докази та не заявлялося клопотання про поновлення строку на їх подання.

Крім цього представник відповідача зазначає, що висновок суду першої інстанції стосовно того, що заява від 9 липня 2013 року не містить ознак заяви учасника про вихід зі складу товариства, а також того, що рішення загальних зборів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 8 серпня 2013 року є неналежним документом, на підставі якого державний реєстратор не має права проводити реєстрацію змін до установчих документів товариства не відповідає фактичним обставинам справи.

Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що відчуження частки було здійснено на користь близького родича, що тільки

підтверджує його фіктивність, оскільки ОСОБА_4 не є кровноспорідненою з ОСОБА_1 особою та не була членом його сім`ї на момент укладення договору купівлі-продажу частки від 12 березня 2013 року, а також на момент укладення вищевказаного договору сам ОСОБА_1 перебував у шлюбі з іншою особою - ОСОБА_5 .

Також представник відповідача стверджує, що на момент укладення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 12 березня 2013 року жодної заборгованості у ОСОБА_1 не існувало та не існувало судового рішення, яким би з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість, а також виконавчого провадження щодо примусового стягнення з нього коштів.

Представник відповідача вважає, що висновки суду першої інстанції стосовно того, що відчуження частки ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» призвело до того, що здатність боржника ОСОБА_1 виконати своє зобов`язання зменшилася, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки у судовому засіданні було встановлено наявність у ОСОБА_1 іншого майна, зокрема: часток у статутних капіталах багатьох інших товариств; автомобілів; коней.

Представник відповідача також стверджує, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, так як в силу вимог частини 4 статті 267 ЦК України строк позовної давності щодо звернення до суду з цим позовом сплив 31 грудня 2016 року, а оскільки у позивача була об`єктивна можливість дізнатися про склад засновників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у процесі виконавчого провадження № НОМЕР_1 або самостійно, починаючи з 1 січня 2016 року, тому строк позовної давності сплив 2 січня 2019 року, проте з даним позовом позивач звернувся до суду тільки 25 січня 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Також представник відповідача зазначає, що визнання недійсними вищевказаної заяви та рішення загальних зборів не тягнуть за собою жодних юридично-правових наслідків, а тому позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» - адвоката Архіпов О.Ю. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що твердження представника відповідача про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог є помилковими, оскільки рішення суду відповідає меті звернення позивача до суду та випливає з підстав позову. Таке розуміння судом позовної вимоги є правильним та єдиним допустимим.

Представник позивача вважає, що судом першої інстанції не змінено ані предмет позову, ані спосіб захисту, обраний позивачем, а станом на дату посвідчення заяви про передачу ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», остання вже була вагітна, тому оспорення апелянтом його споріднення з останньою є свідченням обману.

Представник позивача зазначає, що у суді першої інстанції позивачем надавалися докази та пояснення щодо намагання ОСОБА_1 уникнути виконання зобов`язань за договором поруки за рішенням суду у справі № 2-2725/2011 про стягнення з ОСОБА_1 , як поручителя, боргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року скасовано, провадження у справі закрито.

Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2023 року ухвалу Київського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року скасовано, справу направлено для розгляду до суду апеляційної інстанції.

Відповідач ОСОБА_1 про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений через свого представника - адвоката Грушка (с.с.58 т.4), відповідачка ОСОБА_2 про день, час та місце апеляційного розгляду повідомлена через свого представника

- адвоката Приходька С.В. та шляхом направлення судової повістки-повідомлення на поштову адресу (с.с.62-64 т.4), відповідач ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» та його представник - адвокат Вітюк В.В., треті особи: Лисичанська міська військово-цивільна адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Д`яченко Євгеній Станіславович про день, час та місце апеляційного розгляду повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень до їх електронних кабінетів у системі «Електронний суд» (с.с.59, 64-68 т.4).

У судове засідання відповідачі,треті особи, їх представники не з`явилися, причини неявки апеляційному суду не повідомили, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача ТОВ «ФК «Геліос» - адвоката Микитенко О.В., яка проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 травня 2013 року у справі № 2-2725/2011 з ВАТ «Агромаш» та ОСОБА_1 стягнуто солідарно заборгованість у розмірі 45 411 984грн 35коп. на користь ПАТ «Кредитпромбанк», а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи по 850,15грн з кожного (с.с.14-17 т.1). Дане рішення було предметом апеляційного та касаційного перегляду, за результатами яких залишено без змін (с.с.33-36 т.2).

На виконання зазначеного рішення суду 13 листопада 2013 року Дніпровським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист № 2-2725/2011 (с.с.18 т.1), на підставі якого 30 грудня 2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанською А.Л. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 (с.с.24 т.1).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 6 червня 2016 року замінено сторону виконавчого провадження - стягувача ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк» у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 від 30 грудня 2013 року (с.с.19-20 т.1), а ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Геліос» (с.с.21-23 т.1).

28 вересня 2020 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренком С.В. у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 було прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. У постанові зазначено, що під час примусового виконання рішення суду в рахунок погашення заборгованості стягнуто 13 826,52грн та виконавчий збір у розмірі 1 382,65грн (с.с.26-27 т.1).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченком Є.С. від 11 листопада 2020 року відкрито виконавче провадження № 63571975 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2725/11, виданого 13 листопада 2013 року Дніпровським судом міста Києва, в частині стягнення залишку заборгованості у розмірі 45 398 157грн 83коп.

12 березня 2013 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу (відступлення) вкладу (частки) в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» (далі - Договір), відповідно до пункту 1 якого, в порядку та на умовах, передбачених цим договором, продавець зобов`язується передати частку у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі прийняти та оплатити продавцю названий вклад частку.

Зі змісту Договору вбачається, що статутний капітал ТОВ «Лисичанський

пивоварний завод» становить 286 374 854,50грн, частка продавця у статутному капіталі становить 99,9992%.

Відповідно до пункту 8 Договору за відступлення частки у статутному капіталі товариства покупець сплачує продавцю 1 000 000грн на протязі трьох місяців з моменту підписання цього договору. Здійснення оплати підтверджується розписками.

15 травня 2013 року ОСОБА_1 склав розписку про отримання від ОСОБА_4 коштів у розмірі 1 000 000грн в якості оплати за Договором (с.с.155 т.2).

9 липня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скачковою Н.Ю. була посвідчена спільна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , адресована загальним зборам учасників (засновників) ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», державному реєстратору юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, відповідно до якої ОСОБА_1 просить вивести його зі складу засновників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» та повідомляє про те, що передає свою частку у розмірі 99,9992% у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» на користь ОСОБА_4 , яка в свою чергу не заперечує прийняти зазначену частку з усіма правами та обов`язками, що з цього витікають (с.с.30-31 т.1).

Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», оформлене протоколом № 12 від 8 серпня 2013 року, вирішено передати частку ОСОБА_1 у розмірі 286 374 854,50грн, що становить 99,9992% у статутному капіталі товариства, на користь ОСОБА_4 , та вивести ОСОБА_1 зі складу учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», а ОСОБА_4 ввести до складу учасників, а також затверджено розподіл часток учасників у статутному капіталі товариства наступним чином: ОСОБА_4 належить частка у статутному капіталі товариства у розмірі 286 374 854,50грн, що становить 99,9992% (с.с.32-33 т.1).

16 серпня 2013 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено зміни до установчих документів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» щодо зміни складу засновників (учасників) юридичної особи, реєстраційний запис № 1001642 (с.с.40-54 т.1).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2013 року у справі № 755/25332/13-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 встановлено, що протягом останніх двох років ОСОБА_1 проживає разом з іншою жінкою, яка вагітна від нього - ОСОБА_4 (с.с.37-39 т.2).

20 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що вчинено актовий запис № 2, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 0 від 13 листопада 2020 року (с.с.37-39 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» було здійснено на користь пов`язаної з ОСОБА_1 особи, з метою уникнення стягнення за виконавчим листом суду, оскільки внаслідок такого відчуження, а також інших дій ОСОБА_1 , спрямованих на відчуження іншого майна, здатність ОСОБА_1 виконати своє боргове зобов`язання суттєво зменшилась.

Суд першої інстанції, виходячи з того, що ОСОБА_1 відчужив належну йому частку у товаристві за суму, яка становить лише 0,35 % від її номінального розміру, а також враховуючи близькі відносини між ним та ОСОБА_3 , прийшов до висновку про визнання недійсним укладеного між ними договору купівлі-продажу від 12 березня 2013 року.

Також, суд першої інстанції вважав, що рішення про державну реєстрацію змін до складу учасників товариства було здійснено на підставі неналежного документа, який не є документом про перехід права на частку у розумінні ч. 3 ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських

формувань», тому таке рішення підлягає скасуванню з одночасним з визначенням розміру статутного капіталу товариства та розподілом часток між учасниками.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини 1, 4 статті 202 ЦК України). Отже, встановлення взаємопогоджених дій декількох осіб, які мають єдину мету, спрямовану на набуття, зміну або припинення певних цивільних прав чи виконання певних обов`язків, є ознаками вчинення єдиного правочину такими особами. Поведінка сторін має засвідчувати єдність їх волі до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, у момент вчинення якого сторонами (стороною) не було додержано вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1 статті 203 цього Кодексу). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Отже, порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина 3 статті 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення), і настання відповідних наслідків та у разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до

спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися договору, правочину, акта органу юридичної особи, державної реєстрації чи документа.

В ЦК України закріплений підхід, за яким оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Разом із тим, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі №754/5841/17 вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Вчинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок

чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд вже звертав увагу, що правочин, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний правочин), може бути як оплатний, так і безоплатний. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні, як фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 6 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторного правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначивши, що «договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 9 лютого 2023 року у справі № 910/12093/20.

У постановах Верховного Суду від 7 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від

28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 3 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

За обставинами даної справи встановлено, що рішенням суду від 23 травня 2013 року з ОСОБА_1 стягнуто 45 411 984грн 35коп. боргу на користь позивача.

Разом з цим, 12 березня 2013 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» в розмірі 99,9992%, вартість якої складає 286 374 854,50грн, за 1 000 000грн, що становить лише 0,35% її вартості.

При цьому, наданими суду доказами було підтверджено, що на момент укладення договору, ОСОБА_1 проживав разом із ОСОБА_4 , яка була від нього вагітна, а в подальшому зареєстрував з нею в шлюб.

Отже, під час судового розгляду було доведено, що ОСОБА_1 на момент відчуження належної йому частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», достеменно знав, що він має фінансові зобов`язання перед банком, а у Дніпровському районному суді міста Києва перебуває цивільна справа про стягнення з нього боргу.

Крім того, на час подання заяви до загальних зборів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» 9 липня 2013 року, було наявне рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 45 411 984грн 35коп.

Як вже зазначалося вище, цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (постанова Верховного Суду від 7 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20).

5 лютого 2014 року, тобто після відчуження належної йому частки у статутному капіталі товариства на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернувся до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України та стягувача з листом, у якому повідомив про відсутність у нього майна, на яке можна звернути стягнення, оскільки все його майно перебуває у заставі чи заарештоване (с.с.42 т.2).

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що 4 січня 2020 року ОСОБА_1 безоплатно відступив на користь АО «Квантум» право вимоги до ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» на загальну суму 4 895 000грн (с.с.80 т.2), безоплатно передав у власність Департаменту патрульної поліції належного йому коня з кличкою «Фуршет» (с.с.88-94 т.2), при цьому, на підставі договорів дарування № 4403, № 4404, № 4405, № 4406, № 4407 від 21 грудня 2020 року, ОСОБА_1 , від імені свого неповнолітнього сина - ОСОБА_6 , прийнято в дар від ОСОБА_2 два будинки та три земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 ) (с.с.53-56 т.2).

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, від 7 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20 будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення

заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності.

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 відчужуючи належу йому частку у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, а відчуження відбулося з метою уникнення звернення стягнення на це майно боржника, при цьому оспорюваний правочин, укладений між відповідачами, спрямований на перехід права власності на майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення коштів з боржника ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги, що на момент укладення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 12 березня 2013 року у ОСОБА_1 не було жодної заборгованості та не існувало рішення суду про стягнення з нього боргу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на той час тривав судовий розгляд про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, про який він був обізнаний.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про скасування рішення про державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» щодо зміни складу засновників (учасників) юридичної особи, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та відхиляє доводи апеляційної скарги з приводу того, що спільна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є належним документом на підтвердження факту виходу ОСОБА_1 зі складу учасників товариства з таких підстав.

Згідно положень частини 1 статті 147 ЦК України, частини 1 статті 53 Закону України «Про господарські товариства» в редакції, яка була чинна на день виникнення спірних відносин (складання спірної заяви), учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства.

Згідно частини 3 статті 29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в редакції, що діяла на момент складання спірної заяви, у разі внесення змін до установчих документів, які пов`язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається примірник оригіналу (ксерокопія, нотаріально засвідчена копія) одного із таких документів: 1) рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників); 2) заяви фізичної особи про вихід із складу засновників (учасників); 3) заяви, договору, іншого документа про перехід чи передачу частки учасника у статутному капіталі товариства; 4) рішення уповноваженого органу юридичної особи про примусове виключення засновника (учасника) із складу засновників (учасників) юридичної особи, якщо це передбачено законом або установчими документами юридичної особи.

Отже, для державної реєстрації змін складу засновників (учасників) юридичної особи не обов`язково подавати державному реєстратору копію договору, на підставі якого відбулося відчуження частки в статутному капіталі товариства. Достатньо подати копію заяви або іншого відповідного документу.

Разом із тим, оскільки закон пов`язує набуття, припинення та зміну цивільних прав та обов`язків саме з укладенням правочинів, саме цивільно-правовий договір є підставою для відчуження частки в статутному капіталі товариства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року у справі №

909/1294/15, викладена правова позиція, відповідно до якої чинне законодавство не зобов`язує сторін надавати договори про відчуження частки товариства для ухвалення рішення про внесення змін до статуту та для подальшої державної реєстрації таких змін, адже такі договори можуть містити конфіденційну інформацію, яку сторони договору не мають намір розкривати третім особам. Але саме ці правочини є підставою для будь-яких подальших дій учасника, який відчужує частку, нового власника частки товариства, включно з державною реєстрацією відповідних змін. Без укладення договору між власником частки ці дії є вчиненими без належної правової підстави.

Зі змісту спільної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 9 липня 2013 року та протоколу рішення загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 8 серпня 2013 року № 12 не вбачається, на підставі якого договору ОСОБА_1 відчужує частку в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», оскільки у зазначених документах відсутнє посилання на Договір.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що зміст заяви про передачу-приймання частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» не містить і ознак заяви про вихід учасника зі складу учасників товариства (у розумінні ст. 148 ЦК України), відтак рішення про державну реєстрацію змін до складу учасників товариства здійснено на підставі неналежного документа, який не є документом про перехід права на частку у розумінні ч. 3 ст.29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», а відтак рішення про реєстрацію змін до складу учасників (засновників) ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» (запис№1001642) підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , вийшов за межі позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки про існування такого договору, який за своєю правовою природою є складовою частиною правочину по відчуженню частки у статутному капіталі товариства, стало відомо після надання відповідачами його копії суду. Визнаючи недійсним зазначений договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі, суд не вийшов за межі позовних вимог про визнання недійсним правочину, не змінив предмет позову та обраний позивачем спосіб захисту порушеного права.

При цьому, суд першої інстанції слушно зауважив, що в разі залишення спірного договору купівлі-продажу в силі, останній може бути підставою для будь-яких подальших дій учасника, який відчужує частку, нового власника частки, товариства, включно з державною реєстрацією відповідних змін.

Доводи апеляційної скарги стосовно пропуску позивачем строку позовної давності колегія суддів вважає необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові від 2 грудня 2021 року у справі №310/5378/17 Верховний Суд зауважив, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові від 28 травня 2020 року у справі № 910/13119/17 для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. За змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно постанови Верховного Суду від 3 березня 2020 року у справі № 909/52/19 під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Отже, суд, вирішуючи питання щодо моменту, з якого починається перебіг позовної давності, має дослідити поведінку позивача після порушення його права на предмет її відповідності критеріям розумної обачливості та належної поведінки, яка б очікувалася від позивача.

З матеріалів справи вбачається, що державною виконавчою службою в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 серед переліку майна, належного боржнику ОСОБА_1 , не було виявлено частку в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у розмірі 99,9992%, оскільки остання вже була відчужена на користь ОСОБА_3 , а факт її відчуження до відкриття виконавчого провадження державними виконавцями встановлений не був.

При цьому, ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» стало стягувачем у виконавчому провадженні лише після постановлення ухвали суду про зміну сторони виконавчого провадження від 22 жовтня 2020 року.

Тобто, до 22 жовтня 2020 року права ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» жодним чином не могли бути порушені і тільки з моменту набуття статусу стягувача у виконавчому провадження та виявлення факту укладення оспорюваного правочину щодо відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» права позивача є порушеними.

При цьому, лише 30 грудня 2020 року до матеріалів виконавчого провадження № 63571975 було долучено копії реєстраційної справи ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», засвідчені державним реєстратором 22 грудня 2020 року, які містять копії заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 09 липня 2013 року та протоколу рішення Загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 8 серпня 2013 року №12 та підтверджують факт відчуження ОСОБА_1 частки в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачами не доведено об`єктивної можливості позивача знати та передбачуваної неминучості його інформування про обставину відчуження ОСОБА_1 частки в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», або існування у позивача певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких він мав би змогу дізнатись про вчинення відповідного правочину з відчуження частки у статутному капіталі.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що строк позовної давності не минув, а тому заяви відповідачів про її застосування задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів

сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Колегія суддів вважає, що інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції щодо вирішення спору по суті не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рогового Миколи Володимировича залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 березня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук