РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року

Рiвненський мiський суд Рівненської області

в особi головуючої суддi Панас О.В.

при секретарі судового засідання Алексейчук Ю.М.

з участю:

представника позивача адвоката Штогрін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и в:

У провадженні Рівненського міського суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Просила визнати квартиру АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.00 коп. згідно підтверджуючих документів.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 була співвласником квартири АДРЕСА_1 до одруження з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21 серпня 1995 року. Як вбачається за змісту цього документа, Фонд державно-комунального майна міської ради народних депутатів посвідчує, що вказана квартира дійсно належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Аналогічні відомості щодо права власності позивача на частину квартири АДРЕСА_1 , наявні і в інвентаризаційній справі №18474.

Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 04 грудня 2018 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінила ім`я на ОСОБА_1 . 03 вересня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який було розірвано заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 листопада 2017 року у справі №752/2462/17.

Після укладання шлюбу сім`я ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса ОСОБА_9 з метою офіційно оформити договір дарування своїх часток подарованих в усній формі на весіллі. Укладати договори дарування із кожним членом сім`ї потребувало додаткових коштів, тому договір дарування частини квартири сім`я позивача вирішила оформити шляхом укладення договору купівлі-продажу. 24 квітня 2000 року між ОСОБА_3 (мама позивача), ОСОБА_4 (тато позивача), ОСОБА_6 (сестра позивача), ОСОБА_6 (сестра позивача), ОСОБА_8 (бабуся позивача) та ОСОБА_5 (позивач) було укладено договір купівлі- продажу частини цієї квартири (серія АВІ №920956 №2065). Відтак, ОСОБА_1 стала єдиним власником квартири АДРЕСА_1 , про що 23 грудня 2004 року було внесено запис до Державного реєстру речових прав.

Спірна квартира набута у власність ОСОБА_1 до набрання чинності СК України, тому вирішуючи спір підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Свідоцтвом про право власності на житло від 21 серпня 1995 року підтверджується, що позивач була співвласником квартири АДРЕСА_1 . Також, спірна квартира належала на праві спільної приватної власності членам її сім`ї - мамі ОСОБА_3 , тату ОСОБА_4 , сестрі ОСОБА_6 , сестрі ОСОБА_6 та бабусі ОСОБА_8 . Кошти за укладеним договором купівлі-продажу не передавались, на момент набуття нею у власність спірної квартири у них з ОСОБА_2 не було жодних заощаджень сімейного бюджету, вони не працювали, фінансово їм допомагали батьки, а відповідач навчався в університеті. Вищенаведені обставини підтверджують, що квартира АДРЕСА_1 , в силу положень ст. 57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Внесок ОСОБА_2 у набуття позивачем у власність цієї квартири відсутній, він ніколи не проживав в ній, не витрачав жодних коштів на її утримання, спірною квартирою не цікавився, а шлюбні відносини з позивачем фактично припинені з 2012 року. Більше того, відповідач не бере участі у вихованні доньки ( ОСОБА_10 ), яка проживає з ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою №999 від 02 лютого 2017 р. від ТОВ «Ліко-Житлосервіс». Добровільно матеріальну допомогу на утримання дочки не надає, в житті дитини, її вихованні та розвитку участі не приймає. Відповідач не сплачує коштів на утримання доньки і в примусову порядку.

Наведені обставини встановлені в заочному рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року у справі №752/2462/17 та не підлягають доказуванню в силу положень ст. 82 ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивачки адвокат Штогрін В.С., яка діє згідно ордеру серія ВК № 1073855 від 13.03.2023, підтримала позов у межах його доводів. Просила позов задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Подав до суду письмовий відзив, згідно якого просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Свою правову позицію обґрунтував тим, що з 03.09.1999 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_11 , який в подальшому був розірваний заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.11.2017 року.

За час шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_11 , на підставі договору купівлі-продажу, АВІ№920956 №2065, від 24.04.2000 року, посвідченого Приватним нотаріусом Сивоглаз С.С. Рівненського міського нотаріального округу.

В обґрунтування доказової бази заявленого позову Позивач ОСОБА_1 посилається на показання свідків, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 що не відповідає дійсності, оскільки ні письмових доказів показань свідків ні усних, в частині особистих зустрічей (аудіо чи відео фіксації) не існує, чи Позивач ОСОБА_1 вводить Суд в оману.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2021 року, залишеним без зміни Постановою Рівненського апеляційного суду від 26.05.2022 р., його позов було задоволено повністю, та визнано за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_1 подала касаційну скаргу до Верховного Суду. Ухвалою від 15.03.2023 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 23.11.2021 та постанову Рівненського апеляційного суду від 26.05.2022 р. у справі № 569/11594/20.

З огляду на викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира, яка зареєстрована за відповідачкою, набута у власність сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, а тому вказане нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя.

При цьому відповідачкою належними та допустимими доказами не доведено факту оплати нею вартості спірної квартири за особисті кошти, оскільки доказів отримання нею у дар квартири матеріали справи не містять. Таким чином, ОСОБА_1 презумпцію спільності майна подружжя не спростовано, що відповідно до вищевказаних положень закону є саме її процесуальним обов`язком, як подружжя, який її спростовує.

Ухвалою суду від 02.08.2022 р. позовна заява залишалася без руху.

Ухвалою суду від 06.09.2022 р. прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, справу призначено до підготовчого судового засідання з участю сторін. Задоволено клопотання позивачки про допит свідків: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 .

Ухвалою суду від 30.01.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті з викликом учасників справи.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що ОСОБА_1 була співвласником квартири АДРЕСА_1 до одруження з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло , виданого згідно з наказом від від 21 серпня 1995 року № 511-АБ, записаного до реєстру за № 21-2619 (стор.42 книга № 3).

Як вбачається за змісту цього документа, Фонд державно-комунального майна міської ради народних депутатів посвідчує, що вказана квартира дійсно належить на праві приватної спільної ясності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується також оглянутою копією інвентаризаційної справи №18474.

З оглянутого свідоцтва про зміну імені вбачається, що ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінила ім`я на ОСОБА_1 , згідно актового запису № 123, зареєстрованого Голосіївським районним у місті Києві відділі ДРАЦС ГТУЮ у місті Києві. Встановлено, що у період часу з 03 вересня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 листопада 2017 року у справі №752/2462/17. З оглянутого судом договору купівлі-продажу від 24.04.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Сивоглаз С.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2065, про що 23 грудня 2004 року було внесено запис до Державного реєстру речових прав

Згідно зазначеного договору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 продали , а ОСОБА_21 ( на даний час після зміни імені ОСОБА_1 ) придбала частину квартири АДРЕСА_1 . З дослідженого судом Свідоцтва про право власності на житло від 21 серпня 1995 року підтверджується, що позивачка була співвласником квартири АДРЕСА_1 . Також, спірна квартира належала на праві спільної приватної власності - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 та позивачці ОСОБА_1 (на той час ОСОБА_5 ). При цьому, при оформленні договору купівлі - продажу ні її ідеальна частка ні ідеальні частки інших співвласників не визначалася, та не оговорено правовий статус її частки у квартирі на дату посвідчення договору. Так, у приватизації квартири приймало участь 6 осіб, отже частка кожного становила по 1/6, тобто договір купівлі-продажу стосувався виключно 5/6 частки спірної квартири.

Частка у квартирі неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_6 була відчуджена згідно з розпорядженням міського голови від 03.02.2000року № 225-р.

Окрім того, судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2021 року, залишеним без зміни постановою Рівненського апеляційного суду від 26.05.2022 р., задоволено позов ОСОБА_2 про визнання права власності повністю, та визнано за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . При прийнятті свого рішення суд першої інстанції встановив, та зазначив у мотивувальній частині рішення, що ОСОБА_21 придбала частину квартири АДРЕСА_1 , та виходив з того, що у силу статей 60, 69, 70 СК України спірне майно сторонами набуте за час шлюбу за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу у рівних частках. Презумпцію спільності майна подружжя відповідачем не спростовано. Постановою Рівненського апеляційного суду від 26 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2021 року - без змін. Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд також зазначив, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя й підлягає поділу між ними у рівних частках. Підстав для відступу від рівності часток матеріали справи не містять. Посилання відповідача на те, що спірна квартира належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки вона отримала її у подарунок від своєї матері, є безпідставними, так як належними та допустимими доказами не підтверджені. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №569/11594/20 ( провадження №61-5886св22), від 15.03.2023 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 23.11.2021 та постанову Рівненського апеляційного суду від 26.05.2022 р. у справі № 569/11594/20.

Допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_3 , яка є матір`ю позивачки; ОСОБА_14 , яка є тіткою позивачки; ОСОБА_22 , яка є сестрою позивачки; ОСОБА_23 , яка є тіткою позивачки; ОСОБА_24 , яка є племінницею позивачки, в судовому засіданні показали, що вони були на весіллі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , де чули як батьки молодої говорили, що дарують квартиру. Вважають, що квартира була подарована особисто молодій. При цьому, будь-яких документів про оформлення дарування квартири особисто ОСОБА_1 , ніхто не бачив.

Так, як судом встановлено, що має місце рішення суду, яке набрало законної сили, та за яким спірну квартиру визнано спільною сумісною власністю подружжя, показання свідків суд оцінює критично, так як вони не спростовують встановлений судом факт придбання частини квартири за договором купілі-продажу і визнання її спільним майном подружжя.

Від допиту інших свідків представник позивача відмовився у зв`язку з неможливістю забезпечення їх явки до суду.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1).

У ч. 3 ст. 2 ЦПК України визначено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обв`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У частинах 1, 3 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1,5 ст. 4 ЦПК України, передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Згідно ч.2 ст. 76 ЦПК 2. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 даної статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Як встановлено, судом, частина кв. АДРЕСА_1 з 1995 року належить на праві власності позивачці ОСОБА_1 , якщо виходити з рівності часток осіб, які брали участь у її приватизації, то вона становить 1/6 частину, дана частка є її особистою власністю, набутою до 2011 року та не могла вважатися як така, що є спільною сумісною власністю подружжя, доказів того, що у незаконний спосіб вона була позбавлена права власності на свою частку к вартирі, судом не встановлено, та дана вимога і не була предметом спору. Належних та допустимих доказів того, що інша частка у спірній квартирі є особистою приватною власністю позивачки суду не надано, а судом таких доказіва, не встановлено.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позовна заява до задоволення не підлягає.

Понесені позивачкою судові витрати покладаються на неї.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,81,141, 264-268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд ,

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 . Повний текст рішення виготовлено 28.03.2024

Суддя О.В.Панас