КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 363/1197/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2892/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Штепи Руслана Петровича на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 вересня 2023 року (суддя Лукач О.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубченко Роман Олександрович про витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

у березні 2023 року позивачка звернулась до суду з позовом про витребування з володіння ОСОБА_2 частину двоповерхового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 223,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відновивши її право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 23 травня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № K2HCGA00000108, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в розмірі 84 690 доларів США, з яких 75 000 доларів США на споживчі цілі та 9 690 доларів США на сплату страхових платежів, на строк до 23 травня 2017 року. Того ж дня, в забезпечення виконання зобов`язання за договором № K2HCGA00000108 між ЗАТ «КБ «Приватбанк» та нею, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 був укладений договір поруки. 25 травня 2007 року між нею, ОСОБА_3 та ЗАТ «КБ «Приватбанк» був укладений договір іпотеки, що був посвідчений приватним нотаріусом Голуб Л.А. за реєстровим номером 4354. Предметом іпотеки за вказаним договором став садовий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 223,50 кв. м, що належав на праві власності їй та ОСОБА_3 , а також земельна ділянка площею 0,0697 га, що належала ОСОБА_3 , які розташовувались за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначала, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області у лютому 2014 року було відмовлено у задоволенні позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки будинок та земельна ділянка виведені з кола предметів іпотеки на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна

громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Позивачка посилалася на те, що заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року були задоволені позовні вимоги банку, однак рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року, вказане заочне рішення скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову, яким заборгованість за кредитом у загальному розмірі 83 253,66 доларів США та 428 585,82грн стягнуто з ОСОБА_3 , в іншій частині позовних вимог відмовлено у зв`язку із припиненням поруки.

Позивачка вважала, що звернувшись до суду з позовом про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором у березні 2015 року, банк втратив право нараховувати проценти за кредитом та пеню. Однак, у подальшому у березні 2018 року банк звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., якою 1 жовтня 2018 року був виданий виконавчий напис № 1483 про звернення стягнення на нерухоме майно - частину садового будинку з надвірними спорудами та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_3 23 червня 2021 року за результатами виконання виконавчого напису на електронних торгах було реалізовано нерухоме майно, належне боржнику ОСОБА_3 , і 30 червня 2021 року виконавче провадження було закінчено.

Також позивачка зазначала, що, не дивлячись на вищезазначені дії, у березні 2020 року банк знову звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості з неї та ОСОБА_3 , а у подальшому їй стало відомо, що 4 лютого 2022 року банк на підставі договору іпотеки відчужив належний їй об`єкт нерухомості, а саме - належної їй частини садового будинку з надвірними спорудами та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , покупцем якого стала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченко Р.О.

Позивачка вважала, що редакція ст. 37 Закону України «Про іпотеку» станом на момент укладення договору іпотеки не передбачала такої підстави для позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, як іпотечне застереження, а позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки можливо було лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, якого вона з банком не укладала. Крім того, ні вона, ні ОСОБА_3 не отримували від банку вимоги про усунення порушень кредитних зобов`язань, а вартість майна, за якою мало відбуватись зарахування вимог, з нею не узгоджувалася.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21 000грн.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Штепа Р.П. просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинами справи.

Представник позивачки вважає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи позивачки щодо невиконання банком вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку», пославшись на наявність у матеріалах справи фіскальних чеків про відправку рекомендованих листів на адресу у селі Хотянівка, Вишгородського району, Київської області, в той час як предмет іпотеки, а саме будинок, що належав позивачці, розташований у селі Осещина Вишгородського району Київської області.

Крім цього, представник позивачки зазначає, що згідно договору іпотеки, позивачка зареєстрована та проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 - за адресою: АДРЕСА_3 , і враховуючи, що договором іпотеки не передбачений порядок надсилання поштової кореспонденції, тому відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 12 травня 2022 року по справі № 756/15123/18.

Представник позивачки стверджує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів виконання іпотекодержателем положень частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку», що позбавило можливості позивача усунути вказані порушення та не допустити звернення стягнення на іпотечне майно, а недотримання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки останній, в такому випадку, не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Наумов А.Є. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що матеріали справи містять належні докази направлення банком вимоги на адресу іпотекодавців.

Також представник відповідачки, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 29 вересня 2020 року по справі № 757/13243/17, зазначає про невірно обраний позивачкою спосіб захисту своїх нібито порушених прав, оскільки неналежне повідомлення іпотекодавців про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними чи витребування майна, так як правовим наслідком невиконання передбаченого статтею 38 Закону України «Про іпотеку» обов`язку іпотекодержателя повідомити іпотекодаців про намір відчужити предмет іпотеки визначено відшкодування іпотекодержателем збитків.

Крім цього представник відповідачки зазначає, що оскільки майно вибуло від позивачки у законний спосіб, то відсутні підстави для його витребування у відповідачки ОСОБА_2 , яка є добросовісним набувачем.

Представник АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Хитрова Л.В. також просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити рішення суду без змін, посилаючись на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 22 грудня 2021 року були направлені відповідні вимоги про наявність порушеного грошового зобов`язання та його розмір із зазначенням дій банку у випадку невиконання вимоги, які були отримані як позивачкою, так і ОСОБА_3 , що підтверджується відповідними доказами.

Представник банку пояснює направлення листів саме у село Хотянівка тим, що в ньому знаходиться поштове відділення, яке обслуговує, у тому числі, і село Осещина, відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відхилення доводів позивачки з цього приводу.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубченко Р.О., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.83 т.3), у судове засідання не з`явився, клопотання про його перенесення не подав, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 , її представника - адвоката Штепи Р.П., третьої особи ОСОБА_3 , які просили апеляційну скаргу задовольнити, пояснення відповідачки ОСОБА_2 , її представника - адвоката Наумова А.Є., представника АТ КБ «Приватбанк» - адвоката Хитрової Л.В., які проти задоволення апеляційної скарги заперечували,вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 23 травня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (банк) та ОСОБА_3 (позичальник) був укладений кредитний договір №K2HCGA00000108 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 23 травня 2007 року по 23 травня 2017 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 84 690 доларів США, з яких 75 000 доларів США на споживчі цілі, а також 9 690 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбаченому цим договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,24 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, у момент надання кредиту 1,5 % від суми кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагорода за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору (с.с.136-139 т.2).

Відповідно до п. 7.3 Кредитного договору забезпечення виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає договір іпотеки на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 223,50 кв. м. та земельна ділянка загальною площею 0,0697 га, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов`язання за даним договором.

25 травня 2007 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (іпотекодавці) та ЗАТ КБ «Приватбанк» (іпотекодержатель) був укладений договір іпотеки б/н, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 4354 (далі - Договір іпотеки), предметом якого є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 35.3 цього договору, в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконня іпотекодацем зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем (Договір іпотеки) (с.с.16-18 т.1).

Відповідно до п. 35.3 Договору іпотеки в забезпечення виконання позичальником/іпотекодацем зобов`язань за Кредитним договором, іпотекодавці надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: садовий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 223,50 кв. м. Майно належить іпотекодавцям - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого 8 травня 2007 року Хотянівською сільською радою згідно з рішенням виконкому № 22 від 27 квітня 2007 року, зареєстрованого у Вишгородському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі: 1, номер запису: 51 та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером: 18773827, та згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, який видано Вишгородським бюро технічної інвентаризації 10 травня 2007 року за № 14503583, вартість садового будинку складає: 324 398грн. Майно передається в іпотеку з невід`ємними при належностями, що знаходяться в ньому. Цільове призначення предмету іпотеки - житлова нерухомість.

Згідно п. 24 Договору іпотеки у випадку порушення Кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцями, іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках,

передбачених п.п. 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься у цьому договорі. В разі продажу предмета іпотеки на публічних торгах іпотекодержатель відповідно до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» здійснює реалізацію предмета іпотеки у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України № 1448 від 22 грудня 1997 року, якщо інше не передбачено законодавством на день реалізації предмету іпотеки. При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі, зазначеному у п. 35.5 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною, вище зазначеною в цьому пункті.

Відповідно до п. 29 Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у т.ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

16 вересня 2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (іпотекодаці) був укладений договір про внесення змін до Договору іпотеки, згідно якого у зв`язку з проведенням банком реструктуризації кредиту, про що сторонами була укладена додаткова угода № 3 від 16 вересня 2016 до Кредитного договору, сторони узгодили внести зміни в Договір іпотеки, виклавши п. 35.2 в новій редакції (с.с.146 т.2).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 8 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 ОСОБА_1 про звернення стягнення було відмовлено (с.с.19-22 т.1).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року у справі № 761/6939/15-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 111 294,20 доларів США, а також судовий збір по 913,50грн з кожного (с.с.24-25 т.1).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 62 593,25 доларів США заборгованості за кредитним договором, 17 060,41 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом, 3 600 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, а також 428 585,85грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 3 654грн у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору за подачу позовної заяви до суду першої інстанції (с.с.27-30 т.1).

Постановою Київського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року поновлено АТ КБ «Приватбанк» строк на пред`явлення виконавчого документу №761/6939/15-ц до виконання (с.с.33-37 т.1).

Відомостей про пред`явлення виконавчого листа до виконання матеріали справи не містять.

1 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального

округу Бондар І.М. був виданий виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 1483, згідно якого пропонується звернути стягнення на нерухоме майно - садовий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , яка є майновим поручителем ОСОБА_3 за його кредитними зобов`язаннями (с.с.164 т.2).

Відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 543868 від 23 червня 2021 року лот № 480536, а саме: частина двоповерхового будинку з надвірними будівлями загальною площею 223,5 кв. м та земельна ділянка площею 0,0697 га з кадастровим номером: :38:064:0004 за адресою: АДРЕСА_1 , були реалізовані за 1 370 000грн, переможець торгів ОСОБА_6 (с.с.32 т.1).

Свідоцтвом від 1 липня 2021 року приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Київської області Загвоздіною А.М. посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, загальною вартістю 1 370 000грн, що складається з земельної ділянки площею 0,0697 га, кадастровий номер: :38:064:0004, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , та частки у праві власності на садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 223,50 кв. м з господарськими будівлями і спорудами, які зареєстровано у відповідному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яке придбане ОСОБА_2 за 1 370 000грн, що раніше належало боржнику ОСОБА_3 (с.с.209 т.1).

Постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позову АТ «КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_7 заборгованості за Кредитним договором у солідарному порядку (справа № 761/9872/20) (с.с.38-47 т.1).

В матеріалах справи міститься копія повідомлення в порядку ст. ст. 35, 40 Закону України «Про іпотеку», адресоване ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в якому АТ КБ «Приватбанк» вимагає від ОСОБА_3 , як боржника за основним зобов`язанням, та ОСОБА_1 , як майнового поручителя, виконати порушене зобов`язання у тридцятиденний строк з моменту отримання цього повідомлення та повідомляє, що у випадку невиконання зобов`язання має намір звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: частину садового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 223,50 кв. м, яка належить ОСОБА_1 , у позасудовому порядку шляхом його продажу третій особі (с.с.158 т.2).

4 лютого 2022 року між АТ КБ «Приватбанк» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу частки у праві власності на садовий будинок, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком Р.О., зареєстрований в реєстрі за № 145 (далі - Договір купівлі-продажу), згідно якого продавець передає у власність покупця, а покупець приймає у власність частку у праві власності на садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та сплачує за неї повну грошову суму. Садовий будинок, частка у праві власності якого відчужується, загальною площею 223,5 кв. м, розташований на земельній ділянці площею

0,0697 га, кадастровий номер: :38:064:0004, яка належить покупцю на праві власності. Відповідно до п. 2 Договору купівлі-продажу предмет договору належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Хотянівською сільською радою Вишгородського району Київської області 8 травня 2007 року на підставі рішення виконавчого комітету Хотянівської сільської ради № 22 від 27 квітня 2007 року (с.с.128-131 т.1).

Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 є одноособовим власником земельної ділянки з кадастровим номером: :38:064:0004 та розташованого на ній садового будинку, загальною площею 223,5 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (с.с.101-105 т.2).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що п. 29 Договору іпотеки містить іпотечне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, відтак сторони досягли домовленості про позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотекодержателем від власного імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Суд першої інстанції відхилив доводи позивачки, що вона не отримувала повідомлення про порушення умов основного зобов`язання, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Крім цього, суд першої інстанції послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, згідно якої неналежне повідомлення іпотекодавців про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними чи витребування майна.

Також, суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи позивачки з приводу того, що предмет іпотеки був проданий за заниженою ціною, оскільки ціна предмета іпотеки була визначена та погоджена сторонами Договору іпотеки, більше того, згідно висновку про оцінку вартості майна, вартість частини спірного будинку становить 962 500грн, тоді як продаж предмета іпотеки відбувся за 1 140 980,60грн, при цьому наданий позивачкою звіт суд не прийняв до уваги, оскільки при його складанні до вартості предмета іпотеки включено вартість гостьового будинку, про який іпотекодержателю взагалі не було відомо. Разом з цим, позивачка не порушує питання про відшкодування різниці між ціною продажу частини предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Крім цього, суд першої інстанції відхилив доводи позивачки з приводу зловживання банком своїми процесуальними правами щодо вжиття заходів для стягнення суми заборгованості за кредитним договором, а також на звернення стягнення на предмет іпотеки у 2014 році, враховуючи підстави відмови у задоволенні позову банку про звернення стягнення, викладені у рішенні суду та ухвалі суду апеляційної інстанції від 22 жовтня 2014 року, а рішення суду від 16 лютого 2017 року про стягнення заборгованості не пред`являлось до виконання, натомість між банком та позичальником 16 вересня 2016 року укладено додаткову угоду № 3 та внесено зміни до іпотечного договору, з якими погодилась і ОСОБА_1 .

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Щодо виконання АТ КБ «Приватбанк» вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У частинах першій, п`ятій, десятій статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка

має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог (частини 2 статті 38 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 зазначено, «що за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).

Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення

стягнення на належний йому предмет іпотеки.

В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.»

Аналіз зазначених положень Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що зверненню стягнення на предмет іпотеки, у тому числі шляхом позасудового врегулювання, має передувати виконання іпотекодержателем обов`язку письмово повідомити іпотекодавця та боржника про свій намір звернути стягнення на це майно, за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу.

Договір іпотеки містить розділ «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до пункту 29 Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у т.ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно пункту 24 Договору іпотеки у випадку порушення Кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцями, іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору (пункт 24 Договору іпотеки).

Договір іпотеки не містить умов про порядок надсилання повідомлень іпотекодавцям, однак у пункті 37 Договору іпотеки зазначено, що іпотекодавці:

ОСОБА_3 зареєстрований та проживає у АДРЕСА_3 ; ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у АДРЕСА_2 .

Ні Кредитний договір, ні Договір іпотеки не містять відомостей, що ОСОБА_3 , як боржник, та ОСОБА_1 , як іпотекодавець, проживають у будинку АДРЕСА_5 . Не надано банком і доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 повідомляли банку зазначену адресу, як поштову, для листування з ними.

У підтвердження виконання вищезазначених норм матеріального права та умов договору іпотеки, АТ КБ «Приватбанк» надало копію повідомлення (без дати та вихідного номеру, а також прізвища особи, яка його підписала) в порядку ст. ст. 35, 40 Закону України «Про іпотеку», адресоване ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в якому АТ КБ «Приватбанк» вимагає від ОСОБА_3 , як боржника за основним зобов`язанням, та ОСОБА_1 , як майнового поручителя, виконати порушене зобов`язання у тридцятиденний строк з моменту отримання цього повідомлення, а саме сплату простроченої заборгованості станом на 16 листопада 2021 року у розмірі 60 289,17грн відсотків за кредитним договором, та повідомляє, що у випадку невиконання зобов`язання має намір звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: частину садового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 223,50 кв. м, яка належить ОСОБА_1 , у позасудовому порядку шляхом його продажу третій особі.

У зазначеному повідомленні вказано дві поштові адреси ОСОБА_3 : АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , та ОСОБА_1 : АДРЕСА_6 , та: АДРЕСА_7 .

Разом з цим, банк надав суду лише копію фіскальних чеків про оплату вартості направлення 22 грудня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 рекомендованих листів за адресою: «07363 ХОТЯНІВКА» (с.с.159, 160 т.2).

Також, відповідачем надано копію відстеження поштового відправлення за трек-номерами «679» та «695», відповідно до яких поштові відправлення були надіслані 22 грудня 2021 року з поштового відділення за адресою: 01001, м. Київ, Україна, та отримані адресатами 31 грудня 2021 року у поштовому відділенні за адресою: 07363, с. Хотянівка, Україна. (с.с.161-162 т.2).

Крім цього, в матеріалах справи наявна копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення «695» ОСОБА_1 31 грудня 2021 року (с.с.27 т.2).

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_3 повідомили, що після набуття ОСОБА_2 права власності на частину спірного будинку, їх у будинок не пускали, вони у ньому не проживали і будь-яких поштових повідомлень у с. Хотянівка не отримували. Також позивачка ОСОБА_1 заперечила, що підпис на рекомендованому повідомленні належить їй.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтвердила, що ОСОБА_1 у будинку не проживала.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що надане рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 у с. Хотянівка 31 грудня 2021 року відповідно до положень статей 77-80, 89 ЦПК України, не є належним та достовірним доказом виконання банком положень статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Доказів вручення поштового відправлення ОСОБА_3 матеріали справи не

містять.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні докази, які б давали змогу встановити зміст поштового відправлення «695», надісланого до села Хотянівка на ім`я ОСОБА_1 , зокрема копії опису поштового відправлення, засвідченого посадовою особою поштового відділення, який містив би перелік направлених у цьому поштовому відправленні документів.

Також суду не було надано доказів направлення іпотекодержателем повідомлення про усунення порушень на адреси ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зазначені в Договорі Іпотеки та Договорі про внесення змін до Договору іпотеки, за якими вони зареєстровані та проживають.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що підтверджують факт належного надсилання іпотекодавцю та боржнику вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, що у свою чергу унеможливлює застосування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

Щодо витребування спірного нерухомого майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у

володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Витребування частини садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 із незаконного володіння останнього її власника - ОСОБА_2 , є достатнім та ефективним способом захисту прав позивачки, оскільки АТ КБ «Приватбанк» не набуло право відчужувати предмет іпотеки у позасудовий спосіб.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: (1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; (2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; (3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ у

справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року).

Однак для того, щоб захід втручання у право мирного володіння майном узгоджувався з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мало встановити лише те, що набуття майна не відповідало певним вимогам закону. У кожному такому випадку слід також встановити, чи є легітимна мета відповідного втручання, яка випливає, зокрема, зі змісту абзацу другого вказаної статті, а також, чи є втручання у право мирного володіння майном за обставин конкретної справи пропорційним відповідній меті.

У цій справі спір щодо витребування майна є між приватними особами. З позовом про витребування частини будинку звернулась його власниця ОСОБА_1 . З огляду на гарантії захисту, які Конституція України й інші нормативні акти надають власникові майна, колегія суддів вважає, що легітимна мета у втручанні суду у право кінцевого набувача на мирне володіння частиною будинку існує.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 , як власник частини садового будинку, наділена правом витребувати своє майно у ОСОБА_2 , оскільки це майно вибуло із володіння ОСОБА_1 не з її волі, а іншим шляхом, тому ці позовні вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що таке задоволення є пропорційним меті захисту права власності ОСОБА_1 , враховуючи, зокрема, те, що вимоги закону до відчуження іпотечного майна та прав вимоги за кредитним й іпотечними договорами були або мали бути відомими ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_2 набула право власності на частину будинку саме у порядку реалізації цього майна, як іпотечного. Крім того, саме ОСОБА_2 звернулася до банку із заявою про продаж їй частини будинку, яка належала ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 була обізнана, що ОСОБА_1 не проживає у спірному будинку, а відтак не може отримати повідомлення банку про усунення порушення основного зобов`язання.

Також, колегія суддів враховує, що у випадку витребування частини будинку з володіння кінцевого набувача, законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту, зокрема ОСОБА_2 не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до АТ КБ «Приватбанк», в якого вона придбала спірну частину будинку, зокрема, про стягнення сплаченої його вартості.

Доводи представника ОСОБА_2 - адвоката Наумова А.Є., що позивачкою обраний неправильний спосіб захисту, так як не отримання іпотекодавцем повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», не є підставою для витребування іпотечного майна, а є підставою для відшкодування збитків, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у даній справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №

757/13243/17 зазначається, «у разі дотримання іпотекодержателем вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання невиконання вимог частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодавця про конкретний спосіб задоволення вимог іпотекодаржателя шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не має наслідком настання нікчемності такого правочину та не є підставою, за умови дотримання інших вимог закону щодо такого виду правочину, для визнання такого договору недійсним, однак може бути підставою для відшкодування іпотекодавцю завданих збитків».

Отже, дотримання вимог частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» є обов`язковим для набуття іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому врегулюванні шляхом відчуження предмета іпотеки іншій особі і тільки не дотримання вимог частини 1 статті 38 закону України «Про іпотеку» стосовно письмового повідомлення іпотекодавця про свій намір укласти цей договір не є підставою для визнання укладеного договору недійсним або для витребування майна, а є підставою для відшкодування збитків.

За обставинами даної справи відповідачем АТ КБ «Приватбанк» під час судового розгляду не було доведено належними та допустимими доказами виконання вимог частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку», так як суду не надано доказів направлення повідомлення в порядку ст. 35, 40 Закону України «Про іпотеку», на яке посилається представник відповідача, на адреси іпотекодавця та боржника, які зазначені у договорі.

Щодо вимоги про відновлення права власності ОСОБА_1 на спірне майно.

Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором [пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17).

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника ( постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 68).

Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення,

невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 95, 98, 121, 123), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114-116, 142-144), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 12 лютого 2020 року у справі № П/811/1640/17 (пункт 42), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц,від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 94)).

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Виходячи з вищевикладеного, у задоволенні позовних вимог про відновлення права власності ОСОБА_1 на спірне майно необхідно відмовити у зв`язку із їх ефективністю, як способу захисту прав позивачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції,

обставинам справи.

Суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права в частині неврахування висновків Верховного Суду, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги та апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, позивачці за рахунок відповідачки ОСОБА_2 підлягає відшкодуванню сплачений нею судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Колегією суддів задовольняються позовні вимоги про витребування майна з чудового незаконного володіння частини спірного садового будинку з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позову в частині позовних вимог про витребування спірного майна в розмірі 13 420,20грн, а також судовий збір за подання апеляційної скарги у цій частині в розмірі 20 130грн, а всього - 33 550грн (13 420грн + 20 130грн).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Штепи Руслана Петровича задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 вересня 2023 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 33 550грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 9 червня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук