Провадження № 4-с/761/103/2024
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Романишеної І.П.,

за участі секретаря Решти Д.О.,

представника скаржника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали справи за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби, суб?єкт оскарження начальник Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ), стягувач у виконавчому провадженні ПАТ "Дельта Банк", правонаступник позивача у справі ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо",

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року представник скаржника адвокат Литвин В.В. звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби, відповідно до вимог якої просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) щодо зняття арешту, накладеного постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пишного Артема Володимировича від 04.10.2016 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_2, на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- зобов`язати начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт, накладений постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пишного Артема Володимировича від 04.10.2016 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_2, на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , а також скасувати інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи №761/19104/15-ц між суддями від 06.03.2024 року матеріали скарги передано в провадження судді Романишеній І.П.

Скарга мотивована тим, що 18.01.2024 року ОСОБА_2 (далі також - скаржник, боржник у виконавчому провадженні) через свого представника звернувся до начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) (далі також - суб`єкт оскарження) із клопотанням про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 та зняття арешту з майна боржника (скаржника), накладеного постановою державного виконавця від 04.10.2016 року у вказаному виконавчому провадженні. У відповідь, 26.02.2024 року на адресу представника скаржника надійшов лист за підписом начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 20.02.2024 року № 488 (вих. №6113) «Про розгляд клопотання», у якому зазначено про відсутність підстав для задоволення клопотання скаржника. Вказаним листом повідомлено, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду міста Києва від 01.03.2016 року у справі № 761/19104/15-ц знищено через закінчення строку зберігання згідно з Правилами ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 №1829/5, що підтверджується Актом від 23.02.2022 № 8/9.

Скаржник вважає зазначену бездіяльність суб`єкта оскарження, що полягає в незнятті арешту з майна боржника, незаконною і протиправною, тому звернувся до суду з даною скаргою.

Ухвалою суду від 11.03.2024 року дану скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 15.03.2024 року скаргу прийнято до розгляду та призначено на 21.03.2024 року.

В судовому засіданні представник скаржника вимоги скарги підтримала та просила задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення судового засідання чи розгляду скарги за їх відсутності не надсилали до суду, хоча повідомлялися про дату, час та місце судового засідання належним чином.

Дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень», судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону. Доступ суддів до державної таємниці, що міститься в судових рішеннях, забезпечується відповідно до Закону України «Про державну таємницю».

Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Судом перевірено посилання представника скаржника на судові рішення у змісті скарги та встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21.12.2015 року у справі № 761/19104/15-ц вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 20.12.2006 року в сумі 5 518 279,83 грн. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/54719224).

Постановою Київського апеляційного суду від 31.10.2019 року у справі №761/19104/15-ц частково скасовано та змінено заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21.12.2015, зменшено суму заборгованості та визначено загальний розмір заборгованості в сумі 3 555 251,02 грн. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/85389359).

Постановою Верховного Суду від 31.03.2021 року касаційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без задоволення, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21.12.2015 року в незмінній після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 31.10.2019 року залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/96070971).

З долученої до матеріалів скарги копії постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві Пишного А.В. від 14.06.2016 року вбачається, що було відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 на підставі виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом міста Києва від 01.03.2016 року на виконання заочного рішення суду від 21.12.2015 року у справі № 761/19104/15-ц, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості в розмірі 5 519 490,83 грн.

Відповідно до постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пишного А.В. від 04.10.2016 року у вказаному виконавчому провадженні було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та оголошено заборону щодо його відчуження.

12.01.2018 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві Григорян О.Г. у вказаному виконавчому провадженні було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення).

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що 14.12.2018 року було відкрито виконавче провадження № 57922635 за заявою ПАТ «Дельта Банк» про примусове виконання рішення за поверненим йому державним виконавцем виконавчим листом №761/19104/15-ц від 01.03.2016 року, виданим Шевченківським районним судом міста Києва.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13.02.2019 року у справі №761/19104/15-ц, скасовано постанову від 12.01.2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі п.2) ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» по виконавчому провадженню № НОМЕР_2. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/80675490).

Постановою Київського апеляційного суду від 21.05.2019 року, вказану ухвалу суду першої інстанції залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/81925202).

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Згідно з ч. 2 вказаної статті у разі відновлення виконавчого провадження стягувач, якому повернуто виконавчий документ, зобов`язаний у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

У разі ж непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону, виконавче провадження підлягає закінченню на підставі п. 13 ч. 1 ст. 39 Закону «Про виконавче провадження».

Водночас, судом встановлено, що відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві на виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 13.02.2019 року у справі №761/19104/15-ц, яка набрала законної сили, не вчинено дій відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», зокрема виконавче провадження ВП НОМЕР_2 не було ані відновлено згідно ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», ані закінчено згідно п. 13 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, виконавче провадження № НОМЕР_2 не було відновлено та закінчено у встановлений законом спосіб, попри відсутність належного виконавчого документа на виконанні.

Крім того, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21.12.2015 року у справі № 761/19104/15-ц, на підставі якого виданий виконавчий документ від 01.03.2016 року, скасовано частково та постановою Київського апеляційного суду присуджено до стягнення інший розмір заборгованості, що згідно з п. 5 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» є також підставою для закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2, відкритого на підставі виконавчого листа від 01.03.2016 №761/19104/15-ц.

При цьому, постановою приватного виконавця Кошарського О.В. від 15.11.2019 року за заявою боржника закінчено виконавче провадження ВП № 57922635 та припинено чинність арештів майна боржника накладених постановами приватного виконавця Кошарського О.В. в ході здійснення виконавчих дій та скасовано інші заходи примусового виконання рішення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 (скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню) і ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження), арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Згідно з ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Згідно з ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, виконавчий збір не стягується.

У скарзі зазначено, що 13.07.2021 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №761/19104/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта-Банк» 3 555 251,02 грн. заборгованості за кредитним договором.

Вказане було перевірено судом та підтверджено змістом ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 16.02.2022 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/103407820), відповідно до якої Шевченківський районний суд задовольнив заяву ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» про виправлення помилки, допущеної у виконавчому листі, виданому в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, виправив допущену помилку в тексті виконавчого листа № 761/19104/15-ц, виданого 13 липня 2021 року Шевченківським районним судом міста Києва в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Як вказує представник скаржника, виправлений виконавчий лист №761/19104/15-ц, виданий 13.07.2021 року Шевченківським районним судом міста Києва, ні ПАТ «Дельта Банк», ні ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» до виконання не пред`являвся, доказів протилежного учасники судового розгляду не надали до суду.

З матеріалів скарги вбачається, що 18.01.2024 року представник ОСОБА_2 звернулася до начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) з відповідним письмовим клопотанням про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2 та зняття арешту, накладеного постановою від 04.10.2016 року в рамках даного виконавчого провадження.

Однак, листом начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 20.02.2024 №488 (вих. №6113) відмовлено у задоволенні вимог клопотання представника боржника.

У вказаному листі зазначено, що виконавче провадження ВП НОМЕР_2 знищено через закінчення строку зберігання, що підтверджується актом від 23.02.2022 №8/9. Перевіркою даних реєстрації вхідної кореспонденції встановлено, що постанова Київського апеляційного суду від 21.05.2019 у справі №761/19104/15, до Відділу не надходила в зв?язку з чим, постанова про відновлення вищезазначеного виконавчого провадження державним виконавцем не виносилась. Постановою Київського апеляційного суду від 31.10.2019 року у справі №761/19104/15, рішення Шевченківського районного суду міста Києва, на підставі якого видано виконавчий документ, не скасовано в повному обсязі, а лише змінено суму заборгованості.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Суть даного принципу полягає в тому, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року Суд зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Зокрема, перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Арешт не може вважатися законним за відсутності визначених законом підстав для його існування.

Суд враховує, що накладений арешт на майно боржника у виконавчому провадженні НОМЕР_2 триває понад сім років, при цьому, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21.12.2015 року, яке підлягало примусовому виконанню частково змінено постановою Київського апеляційного суду від 31.10.2019 року у справі №761/19104/15-ц та 13.07.2021 року Шевченківським районним судом міста Києва було видано новий виконавчий документ стягувачу, відтак саме під час примусового виконання якого мають бути вчинені відповідні заходи забезпечення виконання рішення суду, зокрема накладення арешту на майно боржника у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

З урахуванням викладеного, продовження (нескасування) арешту майна боржника ОСОБА_2 за тієї умови, що відсутня законна підстава для його накладення, є протиправним втручанням органів державної влади (державної виконавчої служби) у право приватної власності боржника, а отже є підставою для зняття такого арешту.

Бездіяльність суб`єкта оскарження, що полягає в незнятті арешту з майна боржника, порушує принцип належного урядування, зміст якого досить чітко і детально викладений у рішенні ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) від 20.10.2011 (набуло статусу остаточного 20.01.2012) та полягає в наступному: 1) державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права; 2) на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси; 3) принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість: 4) державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків; 5) ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися коштом осіб, яких вони стосуються.

Внаслідок нездійснення уповноваженим державним виконавцем дій у відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_2, а саме: незакінчення виконавчого провадження після скасування судом постанови про повернення виконавчого документа стягувачу та повторного непред`явлення стягувачем виконавчого листа до виконання (п. 13 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»); незакінчення виконавчого провадження після часткового скасування рішення суду та ухвалення нового рішення (п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»), -в результаті чого, як наслідок відділом ДВС неправомірно не було знято арешт з майна боржника ОСОБА_2 , як того вимагає ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Таким чином, принцип обов`язковості виконання рішень означає, що визначені законом рішення підлягають обов`язковому виконанню у встановлених законом порядку і спосіб та у визначені законом строки. У жодному разі даний принцип не означає виконання рішення за будь-яку ціну, тобто шляхом свавільного порушення прав боржника.

Принцип диспозитивності означає, що виконавче провадження розпочинається (відкривається) виключно на підставі пред`явленого стягувачем у встановленому порядку і строк виконавчого документа до виконання та в межах стягнення, визначених виконавчим документом.

Відповідно до положень ст.ст. 2 і 11 ЦПК України одним із основоположних принципів цивільного судочинства (завершальною стадією якого є виконавче провадження) є принцип пропорційності, сутність якого полягає в забезпеченні у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав повинні бути істотними, а засоби їх досягнення - обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.

Головною метою принципу пропорційності є захист обсягу та змісту фундаментальних прав і свобод особи від свавільного впливу з боку публічних органів, а саме від їх надмірного впливу (у тому числі дискреційного характеру), необґрунтованої дискримінації, неналежного виконання ними своїх обов`язків щодо захисту цих прав і свобод.

В умовах правової держави заборона надмірного державного втручання у свободу особи розглядається як аксіоматична вимога: держава має право обмежувати право людини тільки тоді, коли це дійсно необхідно, і тільки в такому обсязі, в якому її заходи будуть співмірними з поставленою метою.

Принцип пропорційності є необхідною складовою принципу верховенства права, без дотримання якої останній не може у повній мірі виконати одну з своїх найважливіших функцій - захист та збереження прав та свобод людини. Принцип пропорційності, включаючи балансування інтересів, є єдиним механізмом з верховенством права у питаннях захисту прав та свобод людини від держави та забезпечення справедливості правового регулювання.

Відтак, сутність принципу пропорційності полягає в наступних положеннях: принцип пропорційності регулює питання обмеження прав і свобод людини і громадянина; обмеження прав можливе лише законом; закон, яким запроваджуються певні обмеження, повинен давати змогу визначити мету їх встановлення; обмеження прав можливе лише за необхідності досягнення конституційно значимих цілей; мета встановлення певних правових обмежень повинна бути легітимною й істотною; міра обмеження прав як засіб досягнення мети повинна відповідати цій меті і не повинна бути надмірною.

Відповідно до ч. 1 ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

При цьому, виконавче провадження здійснюється з дотриманням як загальних засад цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України), так і, зокрема, засад виконавчого провадження (ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження), таких як: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За змістом ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника є засобом забезпечення реального виконання рішення.

Виходячи з принципу пропорційності, накладення на майно боржника арешту має відповідати законній меті, а саме виконанню рішення суду в установленому законом порядку.

З огляду на викладене, арешт майна скаржника за умови: а) відсутності відкритого виконавчого провадження; б) відсутності виконавчого документа на виконанні; в) спливу встановленого законом строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, - є непропорційним втручанням органу держави, зокрема органу державної виконавчої служби у право скаржника на мирне володіння своїм майном, що в свою чергу є грубим порушенням принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Частиною другою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме: справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцієюі законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

В матеріалах справи відсутні докази зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_2, що накладений постановою про арешт майна боржника від 04.10.2016 року.

З огляду на викладене вище, суд вважає, що має місце бездіяльність уповноваженого начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) щодо зняття арешту, накладеного постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пишного Артема Володимировича від 04.10.2016 року у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_2.

Відтак, вирішуючи питання щодо способу поновлення прав боржника, суд вважає за необхідне зобов`язати начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт, накладений постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пишного Артема Володимировича від 04.10.2016 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_2, на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Водночас, суд не вбачає підстав для задоволення скарги в частині зобов`язання начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) скасувати інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, оскільки представником скаржника не надано доказів щодо їх наявності.

Таким чином, оцінивши докази у їх сукупності, врахувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню частково, що як наслідок належним чином забезпечить можливість скаржника на реалізацію права володіння та розпорядження належним нерухомим майном.

Керуючись ст.ст.2, 12, 13, 81, 89, 354-355, 447, 450, 451 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби, суб?єкт оскарження начальник Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області ЦМУ МЮ (м.Київ), стягувач у виконавчому провадженні ПАТ "Дельта Банк", правонаступник позивача у справі ТОВ "Фінансова компанія Інвест-Кредо, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) щодо зняття арешту, накладеного постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пишного Артема Володимировича від 04.10.2016 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_2, на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Зобов`язати начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт, накладений постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пишного Артема Володимировича від 04.10.2016 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_2, на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

В решті вимог за скаргою - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, шляхом подання апеляційної скарги. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 25.03.2024 року.

СУДДЯ І.П. РОМАНИШЕНА