Постанова

Іменем України

27 листопада 2024 року

м. Київ

Справа № 522/21486/18

Провадження № 61-3297св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,

учасниками якої є

позивач - ОСОБА_1 (далі - позивач), в інтересах якого діє адвокат Танасогло Олександр Михайлович (далі - адвокат),

відповідачі - ОСОБА_2 (далі - боржник), ОСОБА_3 (далі - співвласниця апартаментів), ОСОБА_4 (далі - первісна набувачка), ОСОБА_5 (далі - наступна набувачка), ОСОБА_6 (далі - іпотекодержатель)

треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Осінцева Валентина Михайлівна та Буракова Олександра Ігорівна ,

про визнання недійсними договорів дарування, купівлі-продажу й іпотеки, скасування державної реєстрації права власності, судових рішень і рішень про державну реєстрацію права власності й іпотеки

за касаційною скаргою позивача на ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року, постановлену колегією суддів Лозко Ю. П., Кострицького В. В., Назарової М. В.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

(1) Вступ

1. Суд стягнув із боржника на користь позивача кошти. За рахунок майна боржника (земельної ділянки) борг частково погасили. Після цього державний виконавець повернув позивачу виконавчий лист через відсутність майна у боржника, на яке можна звернути стягнення. Позивач дізнався, що боржник, який мав у спільній власності апартаменти, з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення коштів подарував разом зі співвласницею ті апартаменти первісній набувачці. Надалі цей об`єкт неодноразово відчужували. Позивач вважав такі дії боржника недобросовісними. Тому просив суд визнати недійсними договори дарування, купівлі-продажу апартаментів та іпотеки зі скасуванням державної реєстрації права власності нових власників та реєстрації права іпотекодержателя на це майно як предмет іпотеки.

2. Суди першої й апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні позову. Верховний Суд скасував постанову апеляційного суду та скерував справу до цього суду на новий розгляд. У суді апеляційної інстанції позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на апартаменти. Наголосив, що у процесі розгляду справи спірну нерухомість відчужували безліч разів, що унеможливлює звернення стягнення на неї для погашення заборгованості боржника перед позивачем. Апеляційний суд виснував про неможливість накладення арешту на майно, що належить особі, яка не є відповідачем у справі.

3. Позивач не погодився з цим висновком. Зауважив, що відмова апеляційного суду у забезпеченні позову унеможливить виконання рішення про задоволення позову. Вважав, що з огляду на вибуття апартаментів з власності боржника та їх неодноразове відчуження на користь інших осіб з метою невиконання рішення суду про стягнення коштів з боржника необхідно накласти арешт на це майно.

4. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, розглядаючи касаційну скаргу позивача, мав відповісти на питання про те, чи можна забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно, право власності на яке зареєстроване за особою, яка не є відповідачем у справі. Вирішив, що забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно можливо за умови, що власник останнього є учасником судового процесу - відповідачем. В іншому випадку такий арешт буде безпідставним, бо відповідне майно хоч і є предметом правочинів, які позивач просить визнати недійсними, але належить особі, яка не бере участі у справі як відповідач.

(2) Зміст позовної заяви

5. У грудні 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій із урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, зокрема, просив:

5.1. Визнати недійсним договір дарування від 14 грудня 2012 року, згідно з яким боржник зі співвласницею апартаментів АДРЕСА_1 (далі - апартаменти) подарували по 1/2 частці цих апартаментів первісній набувачці.

5.2. Скасувати державну реєстрацію речових прав на апартаменти за первісною набувачкою.

5.3. Скасувати державну реєстрацію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 2 лютого 2012 року та «рішення» Апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2012 року, згідно з якими суди визнали недійсним договір купівлі-продажу позивача із боржником і визнали за боржником і співвласницею апартаментів право власності на 1/2 частку останніх за кожним.

5.4. Визнати недійсним договір купівлі-продажу апартаментів, укладений 17 листопада 2018 року первісною набувачкою з наступною набувачкою.

5.5. Визнати недійсним іпотечний договір, укладений 17 листопада 2018 року наступною набувачкою з іпотекодержателем, згідно з яким предметом іпотеки є апартаменти.

5.6. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44103946 від 17 листопада 2018 року, згідно з яким право власності перейшло до наступної набувачки.

5.7. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44104229 від 17 листопада 2018 року, згідно з яким право іпотеки на апартаменти зареєстроване за іпотекодержателем.

6. Мотивував вимоги так:

6.1. 24 жовтня 2012 року Суворовський районний суд м. Одеси ухвалив рішення у справі № 1527/8655/12, згідно з яким стягнув із боржника на користь позивача 2 056 921,63 грн. До ухвалення цього рішення суд ухвалою від 6 червня 2012 року забезпечив позов шляхом накладення арешту на 1/2 частку апартаментів. Проте 6 грудня 2012 року апеляційний суд ухвалив рішення, згідно з яким, зокрема, скасував заходи забезпечення позову та зняв арешт з 1/2 частки апартаментів, яка належала боржнику.

6.2. Боржник частково виконав рішення, передавши у рахунок погашення боргу майно - земельну ділянку за ціною 235 865,00 грн. Через відсутність іншого майна боржника 20 березня 2017 року державний виконавець закрив виконавче провадження, повернув виконавчий лист позивачу та зазначив, що залишок нестягнутої суми складає 1 824 281,47 грн.

6.3. Під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження позивач дізнався, що 6 грудня 2012 року боржник зі співвласницею апартаментів зареєстрували за кожним із них право власності на 1/2 частку в цьому об`єкті на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 2 лютого 2012 року про визнання недійсним договору купівлі-продажу, а 14 грудня 2012 року - подарували по 1/2 частці апартаментів первісній набувачці.

6.4. Боржник відчужив 1/2 частку апартаментів з метою уникнення від сплати боргу за судовим рішенням у справі № 1527/8655/12.

(3) Зміст судових рішень щодо суті спору

7. 6 липня 2021 року Приморський районний суд м. Одесиухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову.

8. 1 липня 2022 року Одеський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою апеляційну скаргу позивача задовольнив частково: змінив мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, виключивши з неї висновки про неправильний спосіб захисту порушеного права та віндикаційний позов, і залишив без змін резолютивну частину цього рішення.

9. 13 вересня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду прийняв постанову, згідно з якою задовольнив касаційну скаргу позивача: скасував постанову апеляційного суду та скерував справу до нього на новий розгляд.

(4) Зміст заяви про забезпечення позову й ухвали апеляційного суду

10. 15 січня 2024 року позивач сформував у системі «Електронний суд» заяву про забезпечення позову, у якій просив апеляційний суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на апартаменти. Обґрунтував заяву так:

10.1. 12 грудня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси наклав арешт на це майно, але 9 квітня 2019 року скасував цей захід забезпечення позову. 9 грудня 2020 року Одеський апеляційний суд залишив без змін ухвалу суду першої інстанції про скасування арешту, зазначивши, що неможливо забезпечити позов накладенням арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі.

10.2. Під час розгляду справи апартаменти відчужили кілька разів. Останнім власником була ОСОБА_8 (далі - кінцева набувачка). Оскільки є систематичні дії, спрямовані на уникнення фінансової відповідальності перед позивачем, то необхідно накласти арешт на вказане майно.

11. 16 лютого 2024 року Одеський апеляційний суд постановив ухвалу, згідно з якою відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову. Мотивував тим, що накладення арешту зумовить обмеження права власності кінцевої набувачки, яка не є учасницею справи.

(5) Провадження у Верховному Суді

12. 7 березня 2024 року адвокат в інтересах позивача сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 7962/0/220-24 від 7 березня 2024 року), у якій просив скасувати ухвалу апеляційного суду від 16 лютого 2024 рокута задовольнити заяву про забезпечення позову.

13. 30 квітня 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про залишення без руху касаційної скарги та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення цієї ухвали.

14. 18 травня 2024 року адвокат в інтересах позивача сформував у системі «Електронний суд» заяву про усунення недоліків.

15. 11 червня 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження та витребування справи із апеляційного суду.

16. 20 листопада 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

17. Позивач мотивував касаційну скаргу так:

17.1. Забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 910/20007/20, від 10 грудня 2019 року у справі № 910/18739/16).

17.2. Під час розгляду справи апартаменти відчужили з метою унеможливлення стягнення боргу за рахунок цього майна.

17.3. Верховний Суд у постанові від 13 вересня 2023 року у цій справі виснував, що позивач довів порушення його прав, обрав належний спосіб захисту, а апеляційний суд не оцінив клопотання відповідача про застосування позовної давності.

17.4. Апеляційний суд не пересвідчився у тому, що існує загроза утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не з`ясував відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам, що призвело до постановлення оскарженої ухвали без додержання норм процесуального права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

17.5. Важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання процесуальними правами, не порушення законних прав відповідного учасника процесу, якого стосуватимуться заходи забезпечення позову, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Учасники спору повинні: належно обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову; зазначити обставини, які підтверджують, що його невжиття може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтвердити такі обставини належними та допустимими доказами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).

17.6. Застосовуючи висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, від 1 листопада 2023 року у справі № 453/179/23, апеляційний суд не врахував, що у тих справах суд скасував заходи забезпечення позову, бо позивач просив накласти арешт на майно з метою запобігти зверненню стягнення на нього іпотекодержателем. Тоді як за обставинами справи № 522/21486/18 є підтверджений борг боржника перед позивачем. А будь-який приватно-правовий інструментарій учасники цивільного обороту не можуть використовувати для уникнення сплати боргу та виконання рішення про його стягнення.

(2) Позиції інших учасників справи

18. Інші учасники справи відзиви на касаційну скаргу не подали.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції

19. 11 червня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на підставі, визначеній в останньому абзаці частини другої статті 389 ЦПК України.

20. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

21. З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.

(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій

(2.1) Чи можна забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно, право власності на яке зареєстроване за особою, яка не є відповідачем у справі?

22. Позивач має судове рішення, яке набрало законної сили, про стягнення на його користь боргу з боржника. Останній це рішення виконав лише частково. Через відсутність у боржника іншого майна, на яке можна звернути стягнення, державний виконавець повернув позивачеві виконавчий лист. Згодом позивач дізнався, що у боржника було у власності нерухоме майно, проте для ухилення від виконання судового рішення він відчужив належну йому 1/2 частку цього майна на користь первісної набувачки. Беручи до уваги, що це майно надалі неодноразово відчужували, просив апеляційний суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на апартаменти.

23. Апеляційний суд відмовив у задоволенні цього клопотання. Виснував про неможливість арешту майна, яке належить особі, яка не є відповідачем у справі. Позивач з таким висновком не погодився. Зауважив, що у заяві про забезпечення позову навів належне обґрунтування необхідності накладення арешту. Наголосив, що невжиття обраного ним заходу забезпечення позову ускладнить або унеможливить виконання у майбутньому рішення суду про задоволення позову.

24. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду не погоджується з доводами позивача івважає обґрунтованим висновок апеляційного суду про відмову у накладенні арешту на майно, що належить особі, яка не є відповідачем у справі.

24.1. Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом (частини перша та друга статті 149 ЦПК України).

24.2. Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України).

24.3. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено (частина сьома та речення перше частини одинадцятої статті 153 ЦПК України).

24.4. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого є справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне й ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде ухвалене на користь позивача, зокрема задля попередження потенційних труднощів із виконанням такого рішення надалі.

24.5. Забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

24.6. Заходи забезпечення позову суд застосовує для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинен застосувати лише за необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, із урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звернувся до суду, вартості майна, щодо якого він заявив клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

24.7. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17).

24.8. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування, купівлі-продажу й іпотеки, скасування державної реєстрації права власності, судових рішень і рішень про державну реєстрацію права власності й іпотеки. Стверджував, що боржник для ухилення від сплати коштів, які в іншій справі суд стягнув на користь позивача, подарував 1/2 частку у праві власності на апартаменти первісній набувачці, хоча за рахунок реалізації такого майна можна було би погасити частково або повністю борг. Надалі апартаменти неодноразово відчужували.

24.9. Після того, як 13 вересня 2023 року Верховний Суд передав справу на новий розгляд до апеляційного суду, позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на апартаменти. Зазначив, що їхньою новою власницею є кінцева набувачка, що, на його думку, підтверджує те, що відповідачі вчинили дії, спрямовані на ухилення боржником від сплати коштів на виконання судового рішення. Вважав, що арешт апартаментів є співмірним із заявленими вимогами та забезпечить виконання у майбутньому рішення суду про задоволення позову.

24.10. Апеляційний суд встановив, що станом на 15 лютого 2024 року право власності на апартаменти на підставі договору дарування від 3 лютого 2024 року належить кінцевій набувачці (т. 4, а. с. 179). Остання не є учасницею цієї справи. Тому обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить особі, яка не є відповідачем (близький за змістом висновок сформульований у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, від 1 листопада 2023 року у справі № 453/179/23, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2021 року у справі № 759/9585/20, від 1 грудня 2021 року у справі № 569/5761/19).

Накласти арешт на майно можливо за умови, що власник такого майна є відповідачем. Тому питання про доцільність арешту апартаментів у порядку забезпечення позову може вирішити суд у справі, в якій відповідачем (за вимогами, внаслідок задоволення яких позивач зможе захиститися від стверджуваних недобросовісних дій боржника) буде кінцевий на той час набувач відповідного майна.

24.11. Безпідставним є довід касаційної скарги про необхідність урахування висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 522/21486/18 про те, що позивач довів порушення його прав, обрав належний спосіб захисту, а апеляційний суд не оцінив клопотання відповідача про застосування позовної давності. Верховний Суд в означеній постанові перевірив правильність застосування норм матеріального права та дотримання норм процесуального права судами попередніх інстанцій не щодо забезпечення позову, а стосовно суті спору. Його висновки не впливають на можливість накладення арешту на майно лише за умови, якщо набувач цього майна є відповідачем.

24.12. Висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову не суперечить викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20, від 2 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 910/20007/20 і від 10 грудня 2019 року у справі № 910/18739/16 висновкам, які стосуються загальних правил забезпечення позову та які навів позивач.

24.13. Колегія суддів відхиляє твердження позивача про те, що апеляційний суд помилково врахував висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, від 1 листопада 2023 року у справі № 453/179/23. Відмінність предметів позову, які за умови обрання належних способів захисту можуть опосередковано вказувати на зміст спірних матеріальних правовідносин, не означає неподібність процесуальних відносин. У тих справах Верховний Суд з`ясовував, чи можливо накласти арешт на майно, що належить особі, яка не є відповідачем у справі. Інакше кажучи, спірні процесуальні правовідносини у тих справах і у справі № 522/21486/18 є подібними. Отже, апеляційний суд обґрунтовано врахував зазначені висновки, відмовляючи у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову.

25. З огляду на викладене ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(3.1) Щодо суті касаційної скарги

26. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 409 ЦПК України).

27. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 410 ЦПК України).

28. Ураховуючи наведені вище висновки щодо застосування норм права, касаційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін.

(3.2) Щодо судових витрат

29. З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

п о с т а н о в и в:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат
Судді Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко