СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/21418/20

пр. № 2/759/105/24

01 квітня 2024 року м.Київ

Святошинський районний суд міста Києва

під головуванням судді Сенька М.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Мирзак А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним, треті особи - Дванадцята київська державна нотаріальна контора в особі державного нотаріуса Титової Олени Владиславівни, Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_3 в особі законного представника (матері) ОСОБА_4 ,

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи - Дванадцята київська державна нотаріальна контора, Шевченківський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якій просила суд визнати недійсним шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , про що 21.07.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві складено актовий запис за № 1037 та видано свідоцтво серія НОМЕР_1 .

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що укладений шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та сином позивача ОСОБА_5 фактично був укладений вимушено (примусово), під тиском відповідача, тобто шлюб не був добровільним, а саме відповідач використовуючи психологічні прийоми, вказуючи на свою вагітність, з корисних мотивів для реєстрації (прописки) у місті Київ та отримання права власності на квартиру.

Позивач зазначала, що невдовзі, після отримання реєстрації шлюбу відповідач, досягнувши мети - реєстрації у м. Київ, з`їхала від сина позивача, забравши дитину, почала жити окремо від нього. Офіційно шлюб між ними не був розірваний.

Позивач стверджувала, що у відповідача та сина позивача не було наміру створювати сім`ю, сторони не вели спільне господарство, вони не були пов`язані сімейним побутом, і з самого початку фактично не проживали разом, між сторонами не існувало сімейних шлюбних відносин. Їх життя не склалося через різні характери та переконання. Оскільки, на думку позивача, шлюб сина позивача з відповідачем мав виключно формальний характер, позивач вказувала, що їх шлюб існував лише фіктивно.

Позивач вважала, що цей шлюб був фіктивним, тому що його було укладено жінкою та чоловіком без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, тобто з боку сина позивача не було добровільного наміру на створення сім`ї, його примусили це зробити, використовуючи психологічний тиск. Також позивач вважала, що цей шлюб був фіктивним ще й тому, що був укладений із боку відповідача без реальних намірів створення сім`ї та з корисливих міркувань.

Тому з огляду на наведене позивач просила визнати наведений шлюб недійсним.

Ухвалою від 04.12.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому просила залишити позов без задоволення, позаяк відповідач стверджувала про те, що укладений між нею і ОСОБА_5 шлюб не є фіктивним та не містить жодної з ознак, передбаченої положеннями Сімейного кодексу України, які є підставами для визнання шлюбу недійсним. Зазначала, що 27.06.2015 року за спільним бажанням відповідача та ОСОБА_5 вони відсвяткували весілля, на якому була присутні друзі та родичі подружжя, зокрема, позивачка, відтак їй точно відомо про щирість намірів подружжя зі створення сім`ї та відсутність умислу з приховання інших правовідносин шляхом укладення шлюбу чи відсутність наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; 21.07.2015 року між відповідачем та ОСОБА_5 було укладено шлюб у Шевченківському відділі РАЦС у м. Києві; 09.09.2015 року ОСОБА_5 на спільні кошти ОСОБА_5 та відповідача як подружжя було придбано квартиру по АДРЕСА_1 , подружжя вело спільне господарство; ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Херсоні у шлюбі народилася донька відповідача і ОСОБА_5 - ОСОБА_6 .

З огляду на наведене відповідач вказала, що подружжя відповідача та ОСОБА_5 (син позивача), перебуваючи у фактичних сімейних відносинах з 2010 року, у 2015 році уклали офіційний шлюб, у шлюбі у них народилася донька, вони набули у власність житлову квартиру, придбану за спільні кошти. Увесь цей час вони підтримували сімейні відносини, які характеризувалися спільним побутом, веденням господарства та єдиного родинного бюджету. Лише навесні 2016 року стосунки між подружжям погіршилися і ними було прийнято рішення про тимчасове окреме проживання, а 2018 року відповідач, не вбачаючи можливостей для подальшого примирення, звернулася до суду з позовом про розірвання суду (провадження у справі було закрито 2020 року з зв`язку зі смертю чоловіка відповідача ОСОБА_5 ).

Відтак відповідач вважала, що у задоволенні позову має бути відмовлено, оскільки, на думку відповідача, позивач жодним чином не доводить твердження про відсутність сімейних відносин між відповідачем та її сином у період з 2010 року та твердження про вимушеність та формальність укладення шлюбу і відсутність наміру на створення сім`ї, а твердження позивача про психологічний тиск відповідача на сина позивача не відповідають дійсності, бо подружжя мало намір на створення сім`ї.

Ухвалою від 02.03.2021 року підготовче провадження у цивільній справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Розпорядженням від 02.05.2022 року призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку з перебуванням судді Войтенко Ю.В. на лікарняному. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цю справу передано до провадження судді Сенька М.Ф.

Ухвалою від 02.06.2022 року справу прийнято до свого провадження суддею Сенько М.Ф. та призначено її до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 13.03.2023 року до участі у цивільній справі як третю особу залучено ОСОБА_3 в особі законного представника (матері) ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, її представник подала до суду заяву, у якій підтримала позовні вимоги, просила провести судове засідання за відсутності сторони позивача та задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, її представник подав до суду заяву, у якій заперечив проти позовних вимог, просив провести судове засідання за відсутності сторони відповідача та залишити позов без задоволення.

Третя особа Дванадцята київська державна нотаріальна контора в особі державного нотаріуса Титової Олени Владиславівни у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила провести судове засідання за її відсутності.

Третя особа Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явилася, її представник подала до суду заяву, у якій просила провести судове засідання за її відсутності.

Третя особа ОСОБА_3 в особі законного представника (матері) ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила провести судове засідання за її відсутності.

Вивчивши надані учасниками справи пояснення та наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідач та ОСОБА_5 були знайомі із літа 2010 року та мали приязні, дружні відносини.

Із грудня 2010 року вони почали спільно проживати, вести спільне господарство та побут, формувати єдиний сімейний бюджет, проводити спільне дозвілля та відпочинок, їх відносини набули сімейного характеру зі стійкими, стабільними ознаками, притаманними відносинам подружжя.

27.06.2015 року між відповідачем та ОСОБА_5 за участю їх друзів та родичів було проведено святкування весільного обряду.

21.07.2015 року між відповідачем та ОСОБА_7 було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 1037.

09.08.2015 року ОСОБА_5 на спільні кошти ОСОБА_5 та відповідача як подружжя було придбано квартиру, розташовану у АДРЕСА_1 , на підставі. Із п. 19 Договору купівлі-продажу квартири слідує, що вказаний Договір ОСОБА_5 як покупцем було укладено за згодою дружини покупця (відповідач) на купівлю квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі відповідача і ОСОБА_5 народилася їх спільна донька - ОСОБА_6 , про що 01.12.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві складено актовий запис № 3502.

У квітні 2016 року сімейні стосунки між подружжям погіршилися та фактично припинилися, відтак вони почали проживати окремо.

У серпні 2018 року відповідач, не вбачаючи можливостей для подальшого примирення, звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу (цивільна справа № 766/15998/18).

Сторони цивільної справи № 766/15998/18 у межах справи (як ОСОБА_2 у позовній заяві, так і ОСОБА_5 у відзиві на позовну заяву) визнали наявність шлюбно-сімейних відносин після укладення шлюбу та подальше погіршення стосунків, що могло бути підставою для розірвання шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, про що 06.06.2020 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було складено актовий запис за № 9424.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 08.07.2020 року у цивільній справі № 766/15998/18 провадження у справі було закрито у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 СК України особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану

Відповідно до ч. 1 ст. 23 СК України право на шлюб мають особи, які досягли шлюбного віку.

Відповідно до ст. 38 СК України підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26 цього Кодексу.

Наведені статті містять вичерпний перелік вимог, недотримання яких свідчить про наявність ознак недійсності шлюбу.

Відповідно до ст. 22 СК України шлюбний вік для чоловіків та жінок встановлюється у вісімнадцять років; особи, які бажають зареєструвати шлюб, мають досягти шлюбного віку на день реєстрації шлюб).

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається; реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу);

Відповідно до ст. 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі; жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу).

Відповідно до ст. 26 СК України особи, які є родичами прямої лінії споріднення; рідні (повнорідні, неповнорідні) брат і сестра; двоюрідні брат та сестра, рідні тітка, дядько та племінник, племінниця; усиновлювач та усиновлена ним дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 СК України шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю.

Верховний Суд у Постанові від 17.04.2019 у справі № 752/2337/16-ц суд дійшов висновку, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. Верховний Суд зазначив, що такі обставини, як спільне проживання подружжя, ведення ними спільного господарства, вагітність дружини або народження дітей у подружжя за час шлюбу, піклування батька про дружину та дітей, запрошення подружжя до себе своїх батьків та друзів, підтримання інтимних стосунків, спільний відпочинок та відвідування своїх рідних і близьких тощо, свідчать про відсутність ознак фіктивності шлюбу.

Окрім цього, Верховний Суд у Постанові від 15.10.2020 року у справі № 522/17712/17 встановив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічну думку Верховний Суд висловив і у Постанові від 15.02.2021 року у справі № 562/1921/18.

У Постанові від 20.01.2021 року у справі № 489/6532/19 Верховний Суд, зокрема, дійшов також і висновку, що при встановленні фіктивності правочину необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Таким чином, шлюб може вважатися фіктивним лише у тому випадку, коли подружжя діяло свідомо та не мало при цьому наміру створити сім`ю, а спрямовувало свої дії на досягнення протилежного результату.

Саме на сторону позивача, що звертається до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним внаслідок його фіктивності, покладається обов`язок із підтвердження належними та допустимими доказами фактів та обставин, які свідчать про відсутність у осіб, що уклали шлюб, наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя.

Натомість доводи позивача не знаходяться свого дійсного відображення у наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказах.

Так, позивачем не було доведено тверджень про відсутність сімейних відносин між відповідачем ОСОБА_5 та твердження про вимушеність та формальність укладення шлюбу і відсутність реального наміру на створення сім`ї.

Навпаки, спільне проживання подружжя, ведення спільного господарства, родинного бюджету та побуту, набуття у власність майна за спільні кошти та спільного використання його як сім`я для підтримання сімейного добробуту, народження дитини у подружжя за час шлюбу, спільне дозвілля та відпочинок із родичами та друзями, підтримання близьких стосунків у шлюбі та фактичних сімейних відносин свідчать, що укладення шлюбу між відповідачем і ОСОБА_5 було спрямоване на реальне утворення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя, передбачених Розділом ІІ Сімейного кодексу України.

Окрім того, самі по собі доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу було отримання певних майнових благ, не дають підстав для визнання шлюбу недійсним з підстав фіктивності.

Так, Верховний Суд у Постанові від 29.08.2018 року по справі № 750/6471/15-ц, погоджуючись із рішенням про відмову у задоволенні позовних вимог за аналогічних обставин, вказав, що вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Верховний Суд зазначив, що правильним і таким, що підтверджений належними доказами, є висновок суду першої інстанції, що позивач не довела відсутності у відповідача реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя. За таких обставин самі по собі доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу для відповідача було отримання квартири не дає підстав для визнання шлюбу недійсним.

До такого ж висновку щодо відсутності підстав для визнання шлюбу недійсним з підстав фіктивності дійшов Верховний Суд у Постанові від 05.12.2020 року у справі № 591/1860/16-ц.

Також суд критично оцінює твердження позивача щодо відсутності реального наміру подружжя на створення сім`ї і набуття прав та обов`язків подружжя та щодо укладання такого шлюбу через психологічний тиск відповідача на ОСОБА_5 з огляду на те, що такі твердження теж не підтверджуються наданими доказами. Більше того, суд зауважує, що фіктивність шлюбу (ч. 2 ст. 40 СК України) та укладання шлюбу без вільної згоди іншого з подружжя (ст. 24 СК України) є різними підставами визнання шлюбу недійсним.

Верховний Суд у Постанові від 04.03.2019 року у справі № 522/11172/16-ц дійшов висновку, що шлюб вважається фіктивним лише тоді, коли обидві сторони діяли свідомо і кожна з них не мала наміру створити сім`ю. Разом з тим, ведення подружжям за час шлюбу спільного господарства, бажання мати спільних дітей, подорожування разом, про що свідчать їхні спільні фотографії, що є в матеріалах справи, свідчить про відсутність ознак фіктивності шлюбу. У свою чергу факт сварок під час подружнього життя між подружжям, у зв`язку з чим вони звертались до правоохоронних органів з відповідними заявами, теж не свідчить про фіктивність шлюбно-сімейних відносин. Верховний Суд встановив, що вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили докази у справі і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, та ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. Верховний Суд зазначив, що правильним і таким, що підтверджений належними доказами, є висновок суду апеляційної інстанції, що позивач не довів відсутності у відповідача реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя. Доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу для відповідача були продаж житла позивача, отримання відповідної частки коштів для придбання власної квартири, проведення релігійної та цивільної церемонії реєстрації шлюбу та отримання статусу заміжньої жінки для покращення своєї репутації у суспільстві, погашення боргів, заощадження коштів та покращення свого здоров`я, не дає підстав для визнання шлюбу недійсним відповідно до статті 40 СК України.

При вирішенні питання про фіктивність шлюбу суд, зокрема, визначає: відносини подружжя до та після шлюбу, їх тривалість; факт спільного проживання; піклування батька про дітей та дружину; спільний відпочинок; особисті стосунки; відвідування близьких і родичів; причини роздільного проживання, якщо таке мало місце; факт ведення спільного господарства у шлюбі; набуття спільного майна; інші обставини, які свідчили б про наявність чи відсутність наміру створити сім`ю. За подібних обставин Верховний Суд неодноразово доходив до висновку про те, що суди нижчих інстанцій законно та обґрунтовано відмовляють у задоволенні позовних вимог у цілком аналогічних справах, зокрема Верховний Суд висловив таку позицію і в Постанові від 29 січня 2021 року у справі № 333/4510/18.

Водночас тимчасове окреме проживання подружжя, а також наявність будь-яких фінансових зобов`язань сторін, самі по собі не можуть бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним), а фактичне припинення сімейних стосунків та наявні конфлікти, які виникають між подружжям, можуть бути підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним.

Сторона позивача не довела фіктивності шлюбу та наявності ознак, передбачених положеннями Сімейного кодексу України, які були би підставами для визнання шлюбу недійсним.

Разом із тим, відсутність ознак удаваності чи фіктивності шлюбу як правочину, тобто відсутність спільного умислу чоловіка та жінки з приховання інших правовідносин шляхом укладення шлюбу або відсутність спільного умислу з реалізації наміру на створення інших правових наслідків, ніж ті, які обумовлюються шлюбом як правочином, що визначені законом (намір створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя), відповідно свідчить і про відсутність підстав для визнання його такого шлюбу недійним.

Отже, у зв`язку із наведеним та зважаючи на необґрунтованість і безпідставність позовних вимог та відсутність підстав для визнання шлюбу недійсним через його фіктивність, вимоги позивача до відповідача підлягають залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Тому, з огляду на залишення позовних вимог без задоволення, суд доходить до висновку про розподіл судових витрат сторони позивача шляхом покладення їх на неї.

Керуючись ст.ст. 259, 265, 268, 273, 353-355 ЦПК України,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Головуючий Сенько М.Ф.