ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/28/24
провадження № 2-о/753/25/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2024 року Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Осіпенко Л.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дубінкіної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні Дарницького районного суду міста Києва цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, -

ВСТАНОВИВ:

До Дарницького районного суду міста Києва звернулася заявниця ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту смерті, посилаючись на те, що вона є рідною сестрою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території України в селищі Лисичанське Луганської області, причина смерті: хронічне порушення мозкового кровообігу, цереблальний артеросклероз.

Просить суд встановити факт смерті її сестри ОСОБА_2 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі Лисичанськ Луганської області, оскільки заявниця не має можливості зареєструвати у встановленому законом порядку смерть її сестри, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі Лисичанський в межах Лисичанської міської територіальної громади Сєвєродонецького району Луганської області, оскільки на вказаній території не здійснюють повноваження органи влади України як органи державної реєстрації актів цивільного стану, які б мали можливість зареєструвати факт смерті та видати належне свідоцтво про смерть.

Заявниця в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, до початку розгляду справи від заявниці до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити.

Від представника заінтересованої особи - Дарницького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла заява про можливість розгляду справи за їх відсутності, заперечень на заяву не надходило.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі Лисичанський Луганської області, Україна, померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що установою, яка знаходиться на території, що тимчасово не підконтрольна українській владі та на якій органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, були видані медичне свідоцтво про смерть від 30.11.2023 №180 (а.с. 10, 11), свідоцтво про смерть від 06.12.2023 серії НОМЕР_1 (а.с. 12), які видані органом, який знаходиться на території селища Лисичанський в межах Лисичанської міської територіальної громади Сєвєродонецького району Луганської області.

Те, що заявниця є сестрою померлої ОСОБА_2 підтверджується копією свідоцтва про народження від 04.02.1949 №27, згідно з яким батьком заявниці є ОСОБА_3 (а.с. 8), копією посвідки про народження, з якої вбачається, що батьком ОСОБА_2 є ОСОБА_3 (а.с. 13), та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, відповідно до якого прізвище заявниці змінено з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 » (а.с. 9).

Відповідно п. 8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі яких здійснюється державна реєстрація смерті, встановлена наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» від 08.08.2006 року №545.

Відповідно до положень наказу, підставами для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть, форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Документи, які видані органом, що створений на тимчасово окупованій території у порядку, не передбаченому законами України, відповідно до частини 3 статті 9 «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсними і не створюють правових наслідків.

Проте, виходячи з практики ЄСПЛ, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами як джерело права, необхідно враховувати висновки суду у справах проти Туреччини (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001), Молдови та Росії (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), де наголошено, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]. Цей висновок в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватись недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованих територіях, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цих територій при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до п. 1 постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Отже, суд приходить до висновку, що заявниця не має можливості зареєструвати у встановленому законом порядку смерть її сестри, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі Лисичанський в межах Лисичанської міської територіальної громади Сєвєродонецького району Луганської області, оскільки на вказаній території не здійснюють повноваження органи влади України як органи державної реєстрації актів цивільного стану, які б мали можливість зареєструвати факт смерті та видати належне свідоцтво про смерть.

Встановлення факту смерті необхідне заявниці для державної реєстрації смерті її сестри та отримання свідоцтва про смерть, що є підставою для настання правових наслідків смерті, серед яких є вступ у спадщину, що залишилась після померлого.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке полягає у з`ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлою.

Враховуючи факт неможливості реєстрації заявницею смерті її сестри у встановленому законом порядку і усунення цього порушення іншим шляхом, ніж судовим не вбачається можливим, а також, оскільки заявниця не може зареєструвати смерть її сестри для отримання свідоцтва про смерть згідно з чинним законодавством України, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту смерті у судовому порядку, що, відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», є підставою для державної реєстрації смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану.

Керуючись ст. 12, 23, 76, 81, 258, 259, 265, 273, 293, 294, п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі Лисичанський в межах Лисичанської міської територіальної громади Сєвєродонецького району Луганської області.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили протягом тридцяти днів з моменту його підписання.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з моменту його підписання до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому копію рішення суду не вручено в день його підписання, має право поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо скаргу на рішення суду подано протягом тридцяти днів з моменту отримання його копії.

У разі апеляційного оскарження, рішення суду набирає законної сили з момену прийняття апеляційним судом судового рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення апеляційної скарги, залишення її без розгляду або без задоволення.

Суддя: Л.М. Осіпенко