19.02.2024 Справа № 363/3776/23
РІШЕННЯ

Іменем України

19 лютого 2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого судді Свєтушкіної Д.А., за участі секретаря судових засідань Крикун Ю.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгород в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області від представника позивача Гребенюка О.С. надійшла позовна заява Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву № б/н від 04.09.2007 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. 04.09.2007 року відповідачем також була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». В цій же довідці відповідач власним підписом підтвердив, що «З фінансовими умовами надання Кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений». У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 4500,00 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п. 3.2, п. 3.3 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни (збільшення або зменшення) за рішенням та ініціативою Банку. Таким чином, Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором, однак, свої зобов`язання не виконує. Станом на 31.03.2023 року утворилась заборгованість в розмірі 42 821,10 грн., яка складається з наступного: 2728,01 грн. - заборгованість за кредитом; 39398,63 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 634,46грн. заборгованість за комісією; 60,00 грн. заборгованість за пенею. Добровільно відповідач заборгованість не сплачує, у зв`язку із чим позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 42 821,10 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 2 684,00 гривень.

Ухвалою судді від 06 вересня 2023 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

24.10.2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач з даними позовними вимогами не згоден в повному обсязі. 04 вересня 2007 року останній звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг з чим між ним та позивачем був укладений банківський договір, який навіть навмисно не надано суду. За умовами договору він погасив суму яку брав у позику. Після чого згодом йому прийшло смс повідомлення, що йому як відповідальному позичальнику погоджено банківський кредит на суму 3500,00 грн. Згодом суму споживчого кредиту було збільшено до 4500,00 грн. Відповідач користувався даними кредитними коштами та своєчасно поповнював картку і заборгованості у нього не було взагалі. Потім банківську картку він ненавмисно пошкодив більше вже користуватись не міг. Зазначив, що неодноразово звертався у відділення АТ КБ «ПриватБанк», яке розташоване у «СХІДНОУКРАЇНСЬКОМУ» Університеті м. Луганськ щодо видачі йому нової банківської картки. Але, картку йому так і не видали тому кошти по кредиту він сплачував через касу за номером картки. Більше знімати кредитні кошти він не мав змоги а заборгованість поступово погашав. Після чергової заяви про видачу йому банківської картки, яку він знову ж таки не отримав, він попередив, письмово, що погашати кошти буде лише тоді коли отримає картку, але позивач знову проігнорував останнього прохання і картку йому не видали. Крім того, зазначив, що з 2008 року він взагалі не користувався банківською карткою так як вона була у нього відсутня. Борг становив 2728,01 грн. Позивач безпідставно збільшив відсоткову станку по кредиту з 01.10.2013 року визначивши її у розмірі 30% замість 22.8%, яка вказана у договорі, такі обставина призвела до невірного нарахування сум заборгованості по кредиту, а саме на тіло кредиту де була заборгованість 2728,01 грн., такі дії призвели до невірного розподілення сплачених вже сум. Незважаючи на те, що 01.2013 року термін дії картки універсальна № НОМЕР_1 сплинув, картка вже була на той мас не недійсна позивач знову ж таки не скористався своїми правами та обов`язками і не звернувся до суду про стягнення заборгованості по кредиту. Перебіг позовної давності починається від дня, коди у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Зазначив, що Кредитором за спірним кредитним зобов`язанням позивача щодо повернення грошових кошті» не було, вимога про дострокове повернення всієї суми грошових коштів за спірним кредитним зобов`язанням не надсилалась, тож позивач звернувся до суду через 15 років, про що можна зробити висновок, що позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності, що має наслідком відмову в задоволенні позову. Але позивач вводячи суд в оману посилається у своїх виписках на картку в якої 2013 році закінчився термін дії та на яку нібито ним були перераховані кошти на рахунок позивача. Більш того 25.04.2017 року відповідач влаштовувався на роботу і звернувся до AT КБ «ПриватБанк» для оформлення банківської картки на яку йому повинні були нараховувати заробітну плазу, тобто у позивача були всі його дані та координати, але знову ж таки позивач ніяких дій зі своєї сторони не прийняв. Натомість 03 лютого 2022 року, відповідач сплатив через банкомат «ПриватБанк» кошти у сумі 100 грн. провайдеру МТМ саме за послуги з надання інтернету. Але, коли він на телефоні перевірив баланс то дізнався, що кошти за послуги інтернет до провайдера МТМ не надійшли. З незрозумілих обставин, безпідставно AT КБ «ПриватБанк» кошти відповідача, які були направлені на поповнення рахунку інтернет провайдера зарахували на рахунок за погашення заборгованості по кредиту за карткою № НОМЕР_1 в якої термін дії сплинув ще в 01.2013 року. Також зазначив, що даний позивачем розрахунок по заборгованості є необгрунтований жодними належними чином, тобто недопустимими доказами щодо стягнення з відповідача неіснуючих боргів до декількох видів за відповідальність за одне й те ж саме правопорушення. Відповідач не погоджується з позовною заявою позивача щодо заборгованості по відсотках, штрафах та пені за прострочення по сплаті кредиту, оскільки позивач мав всі умови, але вчасно не звернувся до суду тим самим пропустив строк позовної давності, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

29.11.2023 року до суду від представника позивача ОСОБА_2 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він просив задовольнити позов та зазначив, що підписавши анкету-заяву відповідач підтвердив, що він був ознайомлений з умовами кредитування та погодився з ними, що засвідчив власним підписом. Погашаючи заборгованість по кредиту відповідач прийняв умови договору та погодився з ними. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Крім того, вищезазначені Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщені у відділеннях Банку. Відповідач підписанням анкети-заяви позичальника приєднався до Умов та Правилами надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. Банк надав до суду виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, а отже й отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що позивач частково сплачував заборгованість за договором. Стосовно надання підтверджень відправлення повідомлень про зміну розміру відсоткової ставки пояснив, що в Банку діє електронний документообіг та вказані відомості зберігаються в архіві не більше трьох років. Таким чином, надати підтвердження відправлення повідомлень не вбачається можливим. Зазначив, у порушення ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно, до Договору, Позичальник зобов`язаний погашати заборгованість по Кредиту, проценти за його використання, по перевитратам платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених в Договору. З копії заяви вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 1,9% (22,8% на рік), вказано розмір щомісячної комісії 1% та штрафів тощо. Відповідач при підписанні кредитного договору був ознайомлений з зазначеною вище комісією. Сторони досягли згоди і уклали кредитний договір, в якому передбачили умови сплати пені та штрафу. Кредитний договір чинний, а заперечення відповідача нічим необґрунтовані. Також зазначив, відповідно до п. 1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк випущеної картки до останнього дня 01.2013 року. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 11.07.2023 року - до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду.

В судове засідання представник позивача не з`явився, разом з позовом подав клопотання, в якому позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглянути справу без його участі, проти постановлення заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з`явився про місце, час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. Від відповідача до суду надійшла заява, в якій просив проводити розгляд справи у його відсутності, при ухваленні рішення врахувати його відзив на позовну заяву. Крім того, зауважив щодо застосування строків позовної давності, який був збільшений до 50 років повідомлений не був. У 2017 році оформляв заробітну картку у позивача.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Судом встановлено, що 04.09.2007 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» та довідку про умови кредитування про використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

Відповідно до анкети-заяви і довідки, отримавши кредитні кошти, ОСОБА_1 повинен був сплачувати щомісячно (до 25-го числа місяця наступного за звітним) 7 % від заборгованості, але не менше ніж 50 грн. та не більше залишку заборгованості. Також умовами договору було передбачено сплату відсотків 1.9 % в місяць та комісії.

Позивачем було надано ОСОБА_1 кредитну картку, строк дії якої визначено до січня 2013 року, що підтверджується відповідною довідкою.

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 встановлено, що за період з 17.01.2007 по 31.10.2019 кредитний ліміт постійно змінювався.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 станом на 31.03.2023 року по укладеному кредитному договору № б/н від 04.09.2007 року рахується на загальну суму 42 821,00 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 2 728,01 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 39 398,63 грн.; заборгованість по комісії - 634,46 грн.; заборгованість по пені - 60,00 грн.

Спір між сторонами виник з договірних правовідносин, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України в частині позики та договору кредиту, а також регулюються загальними положеннями про договір та зобов`язання.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Строк спливу дії картки є кінцевим строком дії кредитного договору.

Позивачем було надано ОСОБА_1 кредитну картку, строк дії якої визначено до січня 2013 року, що підтверджується відповідною довідкою.

У разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 03 червня 2020 року № 569/13606/17-ц.

Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів після 31 грудня 2012 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Окрім того, як вбачається з наданого позивачем рахунку заборгованості за договором № б/н від 04.09.2007 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 , станом на 31.03.2023 року, 01 січня 2013 року банком було самостійно без погодження з відповідачем збільшено процентну ставку до 30 %, що сторонами в договорі узгоджено не було.

Необґрунтованими є також вимоги банку про нарахування та стягнення пені з позивача.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В обґрунтування вказаних вимог у цій частині, позивач, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від № б/н від 04.09.2007 року, посилався на Умови та правил надання банківських послуг а також тарифи банку як невід`ємної частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, які саме Умови та правил надання банківських послуг а також тарифи банку розумів відповідач та ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг позивача, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені та, зокрема, саме у нарахованому позивачем розмірі і порядку нарахування.

За умови відсутності достатніх підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг та тарифи банку, та відсутності у анкеті-заяві та довідці про умови кредитування домовленості сторін про сплату пені, надані банком Умови та правила банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила частини першої статті 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з частини четвертої статті 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.

Велика Палата Верховного Суду зазначила: оскільки підписана лише заява-анкета, яка не містить детальних умов договору, а правила надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт не містять підпису боржника, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, обґрунтованими є заявлені банком позовні вимоги про стягнення тіла кредиту, процентів та комісії нарахованих до 31 грудня 2012 року

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Суд не приймає до уваги доводи позивача, про те, що ним не пропущені строки позовної давності, оскільки до п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років, оскільки долучений позивачем до відповіді на відзив витяг з Умов та правил надання банківських послуг не підписаний відповідачем, жодних доказів, що сторони письмово погодили збільшену позовну давність суду не надано та заперечується відповідачем. Окрім того, надана суду анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» від 25.04.2017 року, була підписана ОСОБА_1 вже після закінчення строку дії кредитного договору від 04.09.2007 року та спливу загальної позовної давності за вимогами по цьому кредитному договору.

Тож враховуючи те, що сторони письмово не узгодили тривалість позовної давності за вимогами, що випливають із кредитного договору, до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (пункти 59, 60 постанови).

Оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Платіж позичальника 03.02.2022 року в розмірі 100 грн. пропущену позовну давність не перериває, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Разом з тим, за вказаних відповідачем обставини внесення коштів на оплату зобов`язань за кредитом 03.02.2022 року в розмірі 100 грн. та визнану цим платежем частину зобов`язань (прострочений борг, поточний, заборгованість за конкретний платіжний період) за кредитом із належних та допустимих доказів у справі суд не встановив.

Окрім того на момент здійснення відповідачем зазначеного платежу строк позовної давності за вимогами по кредитного договору від 04.09.2007 року вже скінчився.

За таких обставин переривання позовної давності визнанням позичальником частини боргу не відбулося.

Тож, оскільки позивач із вказаним позовом звернувся до суду 14 липня 2023 року, строк звернення до суд з вимогами про стягнення тіла кредиту, процентів та комісії нарахованих до 31 грудня 2012 року позивачем пропущено.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем були пропущено строк звернення до суду з цим позовом, про застосування спливу строків позовної давності заявлено відповідачем, суд доходить висновку, що в задоволенні вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, процентів та комісії нарахованих до 31 грудня 2012 року слід відмовити з підстав спливу строків позовної давності.

Не підлягають, відповідно до статті 141 ЦПК України, до подальшого розподілу понесені позивачем судові витрати, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», , рах. № НОМЕР_2 , МФО 305299, адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1

Суддя Д.А. Свєтушкіна