Провадження № 2/755/710/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" лютого 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Яхно П.А., Кравченко А.С.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення до житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: усунути перешкоди у користуванні власністю та вселити ОСОБА_1 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_2 , в якій їй на праві приватної власності належить 19/100 частини квартири (одна кімната) на підставі договору дарування від 06.09.2006 за реєстровим № 1242. У вищевказаній квартирі позивач зареєстрована з 12.10.2006 по теперішній час, фактично проживала у вищевказаній квартирі з жовтня 2006 року і до квітня 2021 року. Іншого житла для постійного проживання, крім вищевказаного, не має. Співвласниками іншої частини вказаної квартири, а саме 81/100 частин вказаної квартири у рівних долях є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (до зміни прізвища - ОСОБА_5 , син ОСОБА_3 ), ОСОБА_6 (син ОСОБА_3 ) та ОСОБА_7 (до зміни прізвища - ОСОБА_8 , донька ОСОБА_3 ). З числа співвласників вказаної 81/100 частин названої квартири фактично проживали і проживають у названій квартирі станом на початок 2021 року і до цього часу лише 2 (двоє) осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (до зміни прізвища - ОСОБА_5 , син ОСОБА_3 ). Вищевказані відповідачі в квітні 2021 року без будь-яких законних підстав та погодження з позивачем замінили замки у вхідних дверях вказаної квартири, при цьому після вказаної заміни замків остання потрапити до вказаного житлового приміщення не має можливості, оскільки нові ключі від вказаної квартири не отримувала від відповідачів, при цьому будь-які усні та письмові прохання щодо відновлення їй доступу до квартири після квітня 2021 року і до цього часу вказані особи також ігнорують. Внаслідок вказаних дій відповідачів позивач з квітня 2021 року фактично опинилася «на вулиці» і відновити своє право на проживання у власній квартирі до цього часу не має можливості. У зв`язку з вказаними незаконними діями з боку відповідачів протягом 2021-2023 років неодноразово зверталася з письмовими заявами та викликами до органів поліції, але до цього часу вселитися у вказане житлове приміщення та відновити своє право користування ним не має можливості. Для врегулювання ситуації зверталась також до правоохоронних органів, втім урегулювати ситуацію не вдалось.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.09.2023 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Копію вказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачами було отримано 06.10.2023, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення про вручення поштового відправлення.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02.10.2023 заяву відповідачів із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, залишено без задоволення; розгляд цивільної справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін; призначено судове засідання.

04.10.2023 до суду від позивача ОСОБА_1 надійшли пояснення, у яких остання вказала, що відповідачі зловживають процесуальними правами, намагаючись завести суд в оману, оскільки наводять до суду безпідставні доводи, що не підтверджується доказами.

11.10.2023 до суду від відповідачів надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2023 клопотання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення до житлового приміщення, за правилами загального позовного провадження, залишено без задоволення.

27.10.2023 до суду від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, у якому останні просять відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідачі в повному обсязі заперечують щодо наведених позивачем обставин та не погоджуються з правовими підставами позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення до житлового приміщення та вважають позов ОСОБА_1 , безпідставним, необґрунтованим, надуманим та заявленим із штучно створеним спором. Зазначили, що ОСОБА_1 не надала жодного належного та допустимого доказу (фото, аудіо чи відеозапису) вчинення їй відповідачами перешкод у користуванні власністю та заміни ними замків на вхідних дверях квартири АДРЕСА_3 й штучно створила спір з відповідачами для безпідставного позову. Зазначили, що відповідачі не змінювали самостійно, без погодження з позивачем замків на вхідних дверях квартири АДРЕСА_3 , позивач може користуватися й користується своєю власністю безперешкодно, маючи свій комплект ключів та ніколи не перешкоджали ОСОБА_1 у доступі їй до своєї власності й ОСОБА_1 у своїй позовній заяві від 18.08.2023 не надає до суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували такі наклепницькі твердження про відповідача-1 та її сина. Вказали, що долучений до позову відеозапис є неналежним та недопустимим доказом. Також, не є належними та допустимими доказами листи-вимоги надіслані відповідачам 07.04.2023 та 19.05.2023 позивачем, оскільки відповідачі перебували за кордоном, зокрема відповідач-1 з 01.04.2023, а відповідач-2 - з 2022 року, про що позивач ОСОБА_9 знала, оскільки у даній квартирі постійно проживає й підслухала телефонну розмову відповідача-1 про намір поїхати за кордон рідних, та як відомо відповідачам, саме з того часу штучно почала створювати підстави для дання завідомо безпідставного позову та завідомо неправдивого повідомлення про злочин на відповідачів. ОСОБА_1 незаконно хоче володіти й користуватися усією квартирою АДРЕСА_3 , що кореспондується із заявою представника ОСОБА_1 по одній із цивільних справ, що ОСОБА_1 може претендувати на балкон відповідачів у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначили, що як у квітні 2021 року ОСОБА_1 не мала жодних перешкод користуватися своєю власністю по вищевказаній квартирі АДРЕСА_3 з боку відповідачів, так і у 2023 році такі перешкоди їй були відсутні. Також, ОСОБА_1 не запрошує до суду жодного свідка, який би міг підтвердити її проживання квітня з 2021 року по іншій адресі, аніж у квартирі АДРЕСА_2 , що стверджує проживання ОСОБА_1 саме у вищевказаній квартирі АДРЕСА_3 у будь-який зручний для неї час. Даний спір має штучний характер, оскільки в діях відповідачів відсутнє будь-яке порушення права позивача на проживання в належній їй на праві спільної часткової власності кімнаті та у доступі до неї й ОСОБА_1 жодного разу, з квітня 2021 року й по квітень 2023 року, не зверталася до відповідачів ані з інформацією щодо неможливості потрапити в квартиру АДРЕСА_3 , ані з проханнями про надання їй ключів, ані про втрату або зникнення у неї свого комплекту ключів й не повідомляла відповідачів про потребу в терміновій зміні замків вхідних дверях вищевказаної квартири АДРЕСА_3 , й не надала до суду жодного доказу зворотного. Зазначили, що ніколи не перешкоджали ОСОБА_1 користуватися своєю власністю, тому позивач не має жодного аудіо, відео доказу, який би підтверджував її брехню та вигадки у позові. Також, позивач не надала до суду доказів, що відповідачі перешкоджали позивачу у доступі до її власності, що вони нібито змінювали замки на вхідних дверях квартири АДРЕСА_3 , що відповідачам було відомо про неможливість позивача потрапити до свого майна, оскільки це все є бурною її фантазією та її умислом штучно створити спір щодо відповідачів, щоб на них подати завідомо неправдиве повідомлення про злочин. ОСОБА_1 вводить суд в оману щодо відсутності у неї іншого житла для постійного проживання, крім кімнати у квартирі АДРЕСА_2 . Позивач ОСОБА_1 має безперешкодний доступ до своєї власності за адресою: АДРЕСА_1 та проживає в ній, а якщо й не відвідує колись своє майно за адресою: АДРЕСА_1 , то виключно по своїй бездіяльності, як власника даного майна утримувати його й як вона сама стверджувала, що протягом більше 15 років проживання у ньому не ремонтувала й не прибирала. Вказали, що ОСОБА_1 оманливо називає проживання в своїй кімнаті квартири АДРЕСА_3 , оскільки дуже бажає рейдерським шляхом захопити у відповідачів та привласнити всю квартиру АДРЕСА_3 .

09.11.2023 від відповідачів надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.

13.11.2023 від позивача надійшла до суду заява про виклик свідків та від відповідачів надійшла заява про відкликання клопотання відповідачів про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін від 16.10.2023.

28.11.2023 до суду від позивача надійшли пояснення, у яких остання повідомила суду, що не можуть бути взяті до уваги доводи відповідачів, викладені у відзиві на позовну заяву, оскільки не підтверджуються відповідними нормами законодавства. Всі заперечення відповідачів зводяться до посилань, що нібито долучені до позову докази є неналежними та недопустимими, проте такі посилання не містять жодних посилань на норми ЦПК України чи іншого закону, які б давали суду право не розглядати та не досліджувати надані позивачем докази. Безпідставними є твердження відповідачів щодо неналежного способу захисту, обраного позивачем. Зазначила, що можливий виїзд відповідачів закордоном не є обставиною, яка дає право відповідачам перешкоджати позивачу у користуванні своєю власністю. Викладені у відзиві посилання щодо того, що позивачу були відомі обставини перебування є припущеннями та більше ніж вигадками. Не можуть бути взяті і інші доводи відповідачів, викладені у відзиві на позовну заяву, оскільки не відповідають дійсності.

04.12.2023 до суду від відповідачів надійшла заява про розгляд справи за відсутності ОСОБА_3

07.12.2023 до суду позивачем було подано клопотання про долучення доказів.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2023 відмовлено у прийнятті до спільного розгляду з первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення до житлового приміщення, зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 .

12.01.2024 до суду від відповідачів надійшли пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, у яких останні зазначили, що ОСОБА_1 дізнавшись, що відповідач ОСОБА_3 повернулася в Україну із-за кордону, внаслідок подання останньою безпідставного позову, та готовність відповідачем ОСОБА_3 надати позивачу дублікати ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_3 , остання, не тільки не телефонує відповідачам і не з`являється до цього часу у квартирі АДРЕСА_3 , щоб не «проживати на вулиці там де прийдеться», так ще й письмово (а.с. 43) заявила, що вона ОСОБА_1 не буде отримувати від відповідача ОСОБА_3 дублікату ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_3 , чим засвідчила, що у неї є повний комплект ключів й її позов є надуманим. Той факт, що ОСОБА_1 і після квітня 2021 року проживала у квартирі АДРЕСА_3 , підтверджується інформацією наданою ПрАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» з якої вбачається, що з 01.01.2021 до 18.01.2022 позивач ОСОБА_1 кожного місяця знімала показники з лічильника «№207» та на особовий рахунок відповідача-1 сплачувала 19/100 частину коштів від загально спожитої електроенергії, що беззаперечно доводить, що позивач ОСОБА_1 , споживала електроенергію у квартирі АДРЕСА_3 , а значить безперешкодно постійно проживала в ній і після квітня 2021 року, а з 19.01.2022 по день подання ОСОБА_1 свого безпідставного позову про вселення її до квартири АДРЕСА_3 , хоча і не сплачувала коштів за спожиту нею електроенергію, проте, мала до неї безперешкодний доступ, регулярно заходила у дану квартиру й проживала в ній «де прийдеться» у своїй кімнаті. Отже, ОСОБА_1 свідомо ввела в оману і суд, і правоохоронні органи, що нібито з квітня 2021 року у вхідних дверей квартири АДРЕСА_3 були змінені замки та що нібито з цього часу їй перешкоджали відповідачі в доступі до її майна, що не підтверджено жодним доказом позивача ОСОБА_1 й протирічить позиції ОСОБА_1 , по відмові від отримання дублікату ключів від відповідачів та неявки ОСОБА_1 жодного разу до свого майна та до відповідачів після подання позову. Вказали, що оскільки в дійсності, до 01.04.2023, до дня від`їзду відповідача -1 ОСОБА_3 з України, позивач часто зустрічалася в місцях загального користування з відповідачем-1, вільно відкривала своїми ключами вищевказану квартиру, проживала в ній, користувалася всіма комунальними послугами, в тому числі споживала електроенергію за яку, регулярно, кожного місяця сплачувала кошти, то у разі наявності факту перешкоджання позивачем та її сином у користуванні майном ОСОБА_1 , остання б, мінімум на свій телефон, елементарно записала б розмову з відповідачами чи інші їх дії на відео та аудіо, проте таких доказів немає за відсутності таких дій з боку відповідачів. Факт проживання позивачем ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_3 і після квітня 2021 року підтверджується її рахунками по оплаті спожитої нею електроенергії відповідно до інформації від ПрАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ». Припинення позивачем ОСОБА_1 з лютого 2022 року сплачувати за спожиту нею електроенергію, при продовженні нею її споживання, в тому числі, через роботу холодильника, пристроїв та оргтехніки ОСОБА_1 , є непоодиноким випадком злісної несплати за спожиту нею електроенергії й у минулому, коли позивач змушена була стягувати з ОСОБА_1 борг за електроенергію через суд. Позивач ОСОБА_1 голослівно та без будь-яких належних та допустимих доказів, щодо зміни замків на дверях вищевказаної квартири, в тому числі й зміни замків відповідачами, неправдиво заявила про події та явища, яких не існувало взагалі, а також, в порушення статті 277 ЦК України, позивач ОСОБА_1 неправдиво заявляє, що після квітня 2021 року вона не проживала, і до цього часу не має можливості потрапити до своєї частки у даній квартирі, при цьому, дізнавшись, що відповідач-1 ОСОБА_3 повернулася з Європи по вині ОСОБА_1 та її безпідставного позову, остання з дня подання свого позову жодного разу не приходила до вищевказаної квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується відсутністю доказів спроб ОСОБА_1 потрапити до квартири АДРЕСА_3 , де знаходилася відповідач-1 ОСОБА_3 . Також, позивач ОСОБА_1 за власної ініціативи й без будь-якого примусу чи перешкод у користуванні її власністю переїхала жити до іншого свого житла про яке старанно замовчує та до цього часу, з дня повернення відповідача-1 з Європи до України, не приходила до квартири АДРЕСА_3 , не телефонувала відповідачу-1 і не зустрічалася з нею та ігнорує пропозицію відповідачів щодо надання ОСОБА_1 комплекту ключів у разі їх відсутності у неї, що достеменно додатково доводить, що у позивача ОСОБА_1 є комплект ключів й вона може безперешкодно проживати у квартирі АДРЕСА_3 . Вигадки ОСОБА_1 у її позові по даній справі про виселення її із своєї власності та про її проживання з 2021 року «на вулиці та де прийдеться» не підтверджені жодним доказом й жодним свідком. Тому, позов ОСОБА_1 від 18.08.2023 є безпідставним, за відсутності предмета спору, який має очевидно штучний характер щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 й ОСОБА_1 ніхто не перешкоджав користуватися її власність за адресою: АДРЕСА_1 .

12.02.2024 до суду від відповідачів надійшли клопотання про відтворення відеозапису позивача та відмову у позові до неналежних відповідачів.

Цього ж дня, до суду позивачем було подано клопотання про долучення доказів.

Інших заяв по суті справи від учасників справи не надійшло.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав заявлений позов, з підстав заявлених у ньому та просив його повністю задовольнити. Додатково зазначив, що до квітня 2021 року позивач проживала у спірному житлі без будь-яких перепон, однак після цього, відповідачі змінили замки та позивачка залишилась на вулиці. При цьому, позивач з ОСОБА_16 ніяких відносин не мала, вони не є родичами, лише були судові справи.

Позивач, ОСОБА_1 , у судовому засіданні заявлений позов підтримала та просила його задовольнити. Зазначила, що в квітні 2021 року вийшла з квартири та у квартирі була відсутня приблизно 2 дні. Коли повернулася до квартири, то ключі не підійшли. Подзвонила у дзвінок, був ОСОБА_4 , запитав хто прийшов, але у квартиру не допустив. Наступного дня викликала поліцію, але виклик не допоміг. Намагалася мирно вирішити ситуацію: приходила, дзвонила, але ніхто не відповідав. Поліція рекомендувала звернутися до суду. У подальшому вирішила, що потрібно зі свідками намагатися потрапити до квартири. Сусіди по площадці теж допомагали потрапити до квартири, але все безуспішно, двері ніхто не відчинив, а ключ не підходив. Іншого житла для проживання не має, тому доводиться скитатися по Києву. У квартирі має окремий особовий рахунок, тому сплачує комунальні послуги у відповідності до частки.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показав суду, що з позивачем знайомий понад 20 років, познайомились у церковному хорі, мають дружні відносини. З відповідачами не знайомий. Тричі приїздив з ОСОБА_1 до квартири, оскільки вона не могла потрапити до квартири та власними зусиллями відкрити двері. Дзвонили, стукали у двері квартири, але ніхто не відчиняв. Сусідка по площадці відкрила двері, була свідком, що позивач приходила, а він у той час знімав це на відео. Зазначені події були влітку 2022 року. ОСОБА_1 не могла потрапити до квартири, викликала поліцію, службу з відкриття дверей, але вони повідомили, що не можуть дати доступ до квартири, оскільки потрібне рішення суду. У подальшому позивач теж не могла зайти, ніхто не відкривав. Все відбувалось при сусідці, оскільки квартира від коридору під`їзду відгороджена дверима, що розраховані на двоє квартир, відтак бачила ці події.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні показав суду, що знайомий з позивачем відтоді, коли вона попросила бути свідком. З відповідачами не знайомий. 11.07.2023 був на ДВРЗ у парку, підійшла жінка, яка здалась знайомою, оскільки був волонтером та часто супроводжував інвалідів. Вона розповіла, що не може потрапити до квартири, попросила бути свідком. Разом пішли до квартири АДРЕСА_4 . Вона спробувала відкрити ключем, але двері не відчинились. Дзвонила, стукала, кликала, але ніхто не обізвався. Потім вони пішли в ЖЕД та зареєстрували акт. Вказав, що був з ними ще один чоловік, якого свідок не знав раніше.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили.

Таким чином, суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як убачається із матеріалів справи, 06.09.2006 між ОСОБА_13 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровувана) було укладено договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 1242.

Згідно п. 1, 2 Договору дарування частини квартири, дарувальник за цим договором, передала безоплатно майно, яким є 19/100 (дев`ятнадцять сотих) частина квартири, у власність обдаровуваній. 19/100 частин квартири АДРЕСА_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта за № 324190352 від 27.02.2023, 19/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 59022456 від 30.06.2021 16:02:31, ОСОБА_14 , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ належить ОСОБА_1 .

За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА № 97700789 від 16.08.2023, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло Дарницького вагоноремонтного заводу від 21.01.1197, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3 та членам її сім`ї ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_15 в рівних долях.

Згідно довідки Комунального концерну «Центр Комунального сервісу» Дніпровського району, виданої ОСОБА_4 в тому, що він та перелічені нижче члени сім`ї зареєстровані та проживають в АДРЕСА_1 . Власником особового рахунку є ОСОБА_3 . Квартира приватна, комунальна. В цьому будинку проживають та зареєстровані 3 (троє) чоловік: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 . Сусіди по квартирі: ОСОБА_1 , сім`я з 1 особи, займає 1 кімнату, 9,9 кв.м.

Згідно заяви ОСОБА_1 11.05.2021 остання зверталась до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції, у якій вказала, що позбавлена можливості потрапити до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_4 , починаючи з квітня 2021 року власноручно поміняв замки в квартирі, чим перешкоджає їй доступ до квартири.

За даним фактом відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ст. 356 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000557 від 20.04.2023.

07.04.2023, 19.05.2023 позивач ОСОБА_1 направляла відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 досудові листи-вимоги щодо надання можливості користуватися квартири, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно наданої до суду інформації від ПрАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» по особовому рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , у період спірних правовідносин сторін ОСОБА_1 було сплачено рахунки-квитанції за електроенергію з 01.01.2021 по 01.01.2024 на суму 1403,46 грн.

Відповідно до відповіді Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції від 05.12.2023 № 30-ЗУ/125/50/01-2023 щодо надання інформації про звернення ОСОБА_1 за період з 2021 по 2023 рік до управління про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не пускають ОСОБА_1 до квартири повідомили, що у період часу вказаний у запиті є інформація про реєстрацію звернень на спецлінію «102» із змістом зазначеним у запиті за наступними номерами: № 25401 від 20.04.2021, № 37677 від 29.07.2022, № 10448 від 13.03.2023.

З оглянутого у судовому засіданні електронного доказу, а саме: DVD-R диску, що міститься на аркуші справи 25 судом встановлено, що 11.07.2023 ОСОБА_1 не змогла потрапити до квартири АДРЕСА_2 . Двері до тамбуру, де знаходиться квартира зачинені, ключі не підходять до замків. На дзвінок у двері ніхто не відчиняє.

З оглянутого у судовому засіданні електронного доказу, а саме: DVD-R диску, що міститься на аркуші справи 122 судом встановлено, що 21.07.2022 ОСОБА_1 не змогла потрапити до квартири АДРЕСА_2 . Двері до квартири зачинені, ключі не підходять до замків. На дзвінок у двері ніхто не відчиняє.

Позивач посилається на те, що відповідачі не допускають її до квартири, в якій їй належить 19/100 частки, відтак остання позбавлена можливості користуватися належною їй часткою у квартирі та змушена проживати за межами свого житла.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частинами першою та другою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Отже у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Так, судом встановлено, що позивач на відповідній правовій підставі володіє 19/100 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та має там зареєстроване місце проживання, при цьому безпосереднього доступу до квартири позивач не має, оскільки відповідачі створюють перешкоди у користуванні останньою належною їй часткою майна.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Водночас, приписами ст. 47 Конституції України встановлено, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу у спірній квартирі належить 19/100 частки квартири, остання має зареєстроване місце проживання у даній квартирі, несе тягар утримання належної їй частки, втім відповідачами чиняться перешкоди у користуванні ОСОБА_1 належною їй часткою у майні, при цьому до суду відповідних контраргументів, підтверджених належними, достатніми та допустимими доказами на підтвердження не навели, як і не надали доказів на підтвердження наданих до суду заперечень, що у повній мірі дає суду можливість пересвідчитися у обґрунтованості позовних вимог позивача.

За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Наявність перешкод позивачці у доступі до квартири підтверджується також фактами звернення її до органів поліції з цього приводу, що підтверджується матеріалами справи.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05.07.2012).

Частиною четвертою ст. 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2022 у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). […] Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар […] У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. […] Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. […] при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. […] При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору».

Установивши, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням, у якому останній належить відповідна частка, що підтверджується матеріалами справи та показами свідків, при цьому доказів на підтвердження зворотнього відповідачами у частині відсутності перешкод у користуванні майном до суду не надано, суд доходить висновку, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а отже наявні підстави для усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення позивача до квартири АДРЕСА_2 .

Судом встановлено також те, що позивач протягом тривалого часу постійно проживала у спірному житловому приміщенні, не має у власності чи користуванні іншого житла, а відповідачами чиняться їй перешкоди у користуванні житлом, посилаючись на наявність іншого житлового приміщення, що не підтверджено відповідними доказами.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо порушення відповідачами прав позивача як співвласника майна на здійснення користування належним житлом, знайшли своє підтвердження, суд доходить висновку про повне задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення до житлового приміщення.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 9, 109 Житлового кодексу України, ст.ст. 310-311, 317, 319, 321, 383, 386, 391, 401-403, 405-406 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 76, 77-81, 89, 209, 210, 223, 247, 265, 280-283, 289, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ), про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення до житлового приміщення - задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні власністю та вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 19.02.2024.

Суддя: