ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/3128/21 Номер провадження 22-ц/814/36/24Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.,

секретар: Андрейко Я.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 березня 2022 року, ухвалене суддею Городівським О.А.,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійним договору дарування № 755 від 27.05.2021 будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та договору дарування № 756 від 27.05.2021 земельної ділянки, що розташована за цією ж адресою, кадастровий номер :50:050:0087, площею 0,0806 га, укладеного між відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 , мати позивача, 27.05.2021 подарувала його брату ОСОБА_3 будинок та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що цей договір порушує його права та інтереси, тому він як заінтересована особа в порядку ч. 3 ст. 215 ЦК України має право на звернення до суду із цим позовом.

Зазначив, що з 02.08.2006 він та його донька ОСОБА_4 зареєстровані в цьому будинку, як член сім`ї власника. Власниками на той час були його батьки, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Після смерті батька, ОСОБА_2 стала власницею вищевказаного нерухомого майна.

13.11.2016 ОСОБА_2 подарувала своїм синам, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 будинковолодіння та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0806 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач за період з 2017 по 2019 за власні кошти зробив ремонт у будинку в середині та зовні, замінив паркан, ворота та інше. На ці покращення він витратив особисті кошти в розмірі 270 000 грн., що є еквівалентом 10 000 доларів США. Іншого житла він не має, тому вкладав кошти в цей будинок, як у свою власність.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 липня 2020 року, визнано недійсним договір дарування серія НВІ № 47 від 13 листопада 2016 року будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та договір дарування серія НВІ № 51 від 13 листопада 2016 року земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,0806 га, кадастровий номер :50:050:0087, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Верховний Суд своєю постановою від 18.12.2020 залишив в силі рішення апеляційного суду.

В подальшому, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належний їй будинок та земельну ділянку, кадастровий номер :50:050:0087 площею 0,0806 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договорами дарування № 755 та № 756 від 27.05.2021.

ОСОБА_3 , після того як став власником будинку звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області із позовом про виселення ОСОБА_1 та його дочки. Так, в провадженні суду перебуває цивільна справа № 541/2571/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловими приміщеннями та зустрічних позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення в житловий будинок.

Вважає, що ОСОБА_2 при укладенні договорів дарування від 27.05.2021 знову помилилася, оскільки встановлені обставини судом апеляційної інстанції, які були підставою для визнання недійсними договорів дарування від 13.11.2016 мали місце і при укладенні договорів дарування від 27.05.2021, а саме: похилий вік ОСОБА_2 , те що вона має статус «Дитина війни», за станом здоров`я у зв`язку із віковими захворюваннями потребує стороннього догляду та піклування, має чисельні хвороби, іншого житла не має, постійно проживає та зареєстрована в подарованому нею будинку, фактичної передачі спірного майна між відповідачами не відбулося. Позивач вважає, що під час укладення договорів від 27.05.2021 волевиявлення ОСОБА_2 не відповідало її внутрішній волі та не було спрямована на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 березня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 станом на 27.05.2021 законно володіла та мала у своїй власності спірний будинок та земельну ділянку, а тому реалізувала своє право на розпорядження своїм майном та подарувала його сину ОСОБА_3 . Договір дарування вчинений у відповідності до умов діючого законодавства, засвідчений нотаріально. В свою чергу обдарований, ОСОБА_3 , прийнявши в дар нерухоме майно, вчинив дії по його держаній реєстрації, у зв`язку з чим у нього виникло право власності з дня такої реєстрації. На момент вирішення зазначеного спору відповідач ОСОБА_3 у встановленому законом порядку набув право власності на спірне нерухоме майно.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував наявності станом на 27.05.2021 року обставин, які були встановлені Верховним Судом при розгляді справи № 541/2898/18 та які були підставою для визнання недійсними договорів дарування від 13.11.2016 року, і які мали місце і при укладенні договорів дарування від 27.05.2021.

Вказав, що суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку, що під час укладення оспорюваних договорів дарування волевиявлення ОСОБА_2 відповідало її внутрішній волі та було спрямоване на реальне настання правових наслідків обумовлених договорами дарування.

Від ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що обставин, які були встановлені Верховним Судом при розгляді справи № 541/2898/18 не підлягають застосуванню до даного спору, оскільки провадження у справі № 541/2898/18 було відкрито за позовною заявою самої ОСОБА_2 , яка вчинила договори дарування від 13.11.2016 року і просила їх визнати недійсними через власну помилку.

Вказав, що в справі, яка є предметом даного судового розгляду, ОСОБА_2 у своєму відзиві від 16.12.2021 повністю заперечувала щодо наведених ОСОБА_1 обставин та правових підстав позову.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 26 грудня 2023 року залучено до участі у справі як правонаступника відповідача ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на праві приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка за вказаною адресою, площею 0,0806 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :50:050:00087, що підтверджується копією свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 від 18 жовтня 2016 року та від 27 жовтня 2016 року, виданих державним нотаріусом Решта С.М. у спадковій справі № 222/2014.

13 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та її синами ОСОБА_1 , ОСОБА_6 укладено договори дарування, предметом яких було вищевказане нерухоме майно. Дарувальник подарувала, а обдаровані прийняли у дар в рівних частках (по 1/2 частці кожний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, площею 0,0806 га з кадастровим номером :50:050:0087, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані договори посвідчено приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Ряжко О.В. та зареєстровані в реєстрі за № 811 та 812 відповідно.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 липня 2020 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 18 грудня 2020 року, позов ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки задоволено, визнано недійсним договір дарування серія НВІ № 47 від 13 листопада 2016 року будинку з господарськими спорудами та договір дарування серія НВІ № 51 від 13 листопада 2016 року земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 березня 2021 року припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку кадастровий номер :50:050:0087, площею 0,0806 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано право приватної власності за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку кадастровий номер :50:050:0087 площею 0,0806 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (справа № 541/82/21, номер провадження 2/541/319/2021).

27 травня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договори дарування № 755 та № 756 житлового будинку та земельної ділянкикадастровий номер :50:050:0087, площею 0,0806 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі даних договорів дарування ОСОБА_3 зареєстрував право власності на вищевказане нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових права на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

З матеріалів справи вбачається, що оспорювані договори дарування укладені у письмовій формі та посвідчені нотаріально, їх зміст не суперечить положенням цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїми підписами на договорах підтвердили, що договори відповідають їх дійсним намірам, укладені без застосування обману, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки.

Таким чином, волевиявлення ОСОБА_2 було вільним і відповідало її внутрішній волі, що підтверджується, зокрема поясненнями викладеними відповідачами у відзиві на позовну заяву, доказів на спростування даної обставини позивачем не надано.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вказаний відзив підписаний не ОСОБА_2 , а іншою особою не підтверджені належними та допустимими доказами.

Обдарований ОСОБА_3 прийняв у дар подароване майно та вчинив усі необхідні дії по реєстрацій майна у відповідності до закону. Тобто настали реальні правові наслідки, що обумовлені договорами дарування.

На підставі викладеного суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що при укладенні договорів сторони досягли згоди зі всіх істотних умов договорів дарування та виконали їх у повному обсязі, а тому підстави для визнання їх недійсними відсутні.

Доводи ОСОБА_1 щодо неврахування місцевим судом наявності станом на 27.05.2021 року обставин, які були встановлені Верховним Судом при розгляді справи № 541/2898/18 та які були підставою для визнання недійсними договорів дарування від 13.11.2016 року, колегія суддів відхиляє, оскільки у справі № 541/2898/18 факт недійсності вчиненого правочину заперечувався самою ОСОБА_2 , яка уклала договори дарування від 13.11.2016 року і просила їх визнати недійсними через власну помилку.

Отже, висновки викладені у вищевказаній справі не підлягають застосуванню у даному спорі.

Отже, суд першої інстанцій дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками суду.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин