ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/7024/23 Провадження № 2/636/863/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року Чугуївський міський суд Харківської області в складі:головуючого - судді Гніздилова Ю. М., за участю секретаря судового засідання - Кисловської О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуїв в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 636/7042/23 за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє - адвокат Мамай Артур Сергійовичдо Донникова Дмитра Віталійовича про визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області,

встановив:

ОСОБА_2 , інтереси якої представляє - адвокат Мамай Артур Сергійович звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області, , обґрунтовуючи свої вимоги таким.

З 08 червня 2013 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, від якого вони мають спільну дитину - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя та шлюб, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин між ними. Після припинення шлюбних відносини, донька залишилася проживати разом із ОСОБА_2 , яка постійно піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, створює належні побутові умови.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явилася, надавши до суду заяву про проведення розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення у справі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення та просив розглянути справу за його відсутності.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, окремо надавши висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_2 .

За результатами судового розгляду на підставі повідомлених позивачем обставин справи, наданих ним доказів, встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини.

Згідно з свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 08 червня 2013 року, виданого Чугуївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районіХарківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис за № 114.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 29 жовтня 2013 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву та Чугуївському міськрайонного у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), сторони у справі мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з довідкою № 4 від 11 грудня 2023 року, наданою головою ОСББ Балабаном П., разом з ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає її донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її чоловік ОСОБА_5 .

Відповідно до довідки про ступінь участі батьків у вихованні дітей № 12 від 11 грудня 2023 року, виданої голової ОСББ на запит ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 та виховує доньку - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ступінь участі матері у вихованні дитини: постійно опікується донькою, виховує її, слідкує за здоров`ям і розвитком. Умови проживання сім`ї задовільні, у квартирі створені усі умови для виховання та розвитку малолітньої дитини. Ступінь батька у вихованні дитини: батько не відвідує дитину, аліменти не сплачує, не цікавиться здоров`ям дитини.

Відповідно до довідки № 01-30/373 від 11 грудня 2023 року, наданої КЗ «Чугуївський ліцей №8» Чугуївської міської ради Харківської області, ОСОБА_2 спілкується з вчителями, які навчають доньку, цікавиться шкільним життям дитини. Дитина завжди охайна, доглянута, регулярно відвідує заняття.

Згідно з довідкою про ступінь участі батьків в лікуванні дитини, ОСОБА_2 піклується про здоров`я дитини, дитина завжди знаходиться під наглядом матері, всі щеплення і медичні огляди проводяться вчасно.

Частинами 9 та 10 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм СК, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» та інших нормативно-правових актів, що регулюють сімейні відносини.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Згідно з ст. ст. 110 - 112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Суд, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, фактичні взаємовідносини подружжя вважає, що спільне життя подружжя і збереження їх сім`ї неможливе і суперечить їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому, згідно з ст. 112 СК України, їх шлюб підлягає розірванню.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно з ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 вказаної Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Натомість, національне сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір`ю.

В судовому засіданні було встановлено і позивачем ОСОБА_2 - матір`ю дитини доведено обставини можливості проживання дитини - доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним, а відповідачем ОСОБА_3 не надано заперечень стосовно цих обставин.

В судовому засіданні встановлено і доведено позивачем, що вона як мати постійно піклується про доньки, бере участь у її духовному та фізичному розвиткові; має постійне місце проживання та роботи, отримує стабільний щомісячний дохід.

Вказані обставини свідчать про те, що дитині буде краще проживати з матір`ю , аніж з батьком, і визначення місця проживання дитини саме з матір`ю буде відповідати інтересам самої дитини, оскільки саме з нею вона буде рости під опікою і відповідальністю, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Крім того, вказана позиція відповідає висновку щодо застосування відповідних норм права, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, у якій Суд, зокрема, зазначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Декларація прав дитини від 20.11.1959 не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права.

Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

При цьому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України суд роз`яснює відповідачу наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 цієї статті.

Судом також встановлено, що визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючисьст. 3, 9 Конвенції про права дитини, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 129 Конституції України, ст. ст. 19, 105, 110-113, 141, 150, 157, 160, 161 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 81, 89, 200, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 352, 354, п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , інтереси якої представляє - адвокат Мамай Артур Сергійович до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області- задовольнити в повному обсязі.

Визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,за адресою фактичного проживання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Ю. М. Гніздилов