Справа № 489/1973/24
Номер провадження 2-н/489/509/24
Ухвала

про відмову у видачі судового наказу

21 березня 2024 року місто Миколаїв

Суддя Ленінського районного суду м. Миколаєва Кокорєв В. В., розглянувши заяву Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" про видачу судового наказу за вимогою про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, боржник - ОСОБА_1 ,

встановив

Заявником подано до суду заяву про стягнення боргу за спожиту теплову енергію.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Як вбачається з Витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва від 20.03.2024 за адресою, за якою постачалась теплова енергія ( АДРЕСА_1 ) зареєстрована, з-поміж інших, ОСОБА_1 . Саме до цієї особи і звернуто заявником вимоги про видачу судового наказу.

Проте, згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.03.2024, квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності Миколаївській міській раді.

В постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018 зазначено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

В постанові Верховного Суду ускладі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №522/7683/13-ц від 20.09.2018 зазначено, що суд апеляційної інстанції виправив допущені судом першої інстанції помилки та, скасовуючи ухвалене ним рішення і частково задовольняючи позов, з урахуванням положень статті 319 ЦК України, правильно виходив з того, що в силу належності квартири на праві спільної часткової власності, кожен із співвласників має нести відповідальність відповідно до своєї частки у спільному майні, оскільки іншої домовленості між співвласниками щодо утримання квартири не встановлено, доказів визначення уповноваженого власника квартири не надано. Тягар утримання майна лежить на співвласниках квартири (стаття 322 ЦК України).

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку заявник не звертає вимоги про видачу судового наказу до власника квартири, якій надавались комунальні послуги, а боржником зазначає особу, яка зареєстрована за вказаною адресою.

Аналізуючи постанову Верховного Суду від 20.09.2018 №522/7683/13-ц, суд приходить до висновку, що тягар утримання майна лежить на власнику квартири. У випадку, якщо заявник звертається з вимогою про видачу судового наказу до осіб, які зареєстровані за адресою, до якої надавалися комунальні послуги і не є власниками/співвласниками, заявник повинен надати суду договір, укладений між власником та особами, які проживають у належному йому на праві власності приміщенні про обов`язок останніми утримувати таке майно, наприклад договір оренди, або договір споживача з постачальником, або докази, які підтверджують фактичне користування послугами конкретною особою. Тобто споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. В протилежному випадку, заявник повинен звертати вимоги про видачу судового наказу саме до власників нерухомого майна.

Отже, в порядку наказного провадження проводиться розгляд справ щодо яких презюмується відсутність спору.

Відповідно до п. 3,4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

З матеріалів поданої заяви вбачається, що в порушення вимог пункту 5 частини другої, пункту 4 частини третьої статті 163 ЦПК України заявником не зазначено та не надано докази, що обґрунтовують та підтверджують обставини викладені в заяві, а саме не надано доказів на підтвердження того, що при наявності відомостей про власника саме особа, зареєстрована в квартирі фактично користувалася наданими комунальними послугами і на неї власником покладено обов`язок щодо утримання майна.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про відмову у видачі судового наказу.

Частиною першою статті 166 ЦПК України визначено, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суд

ухвалив

Відмовити у видачі судового наказу у справі № 489/1973/24 (номер провадження 2-н/489/509/24) за заявою Приватного акціонерного товариства "Миколаївська теплоелектроцентраль" про видачу судового наказу за вимогою про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, боржник - ОСОБА_1 .

Ухвалу може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана ним протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В. В. Кокорєв