КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 752/3579/22
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5698/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Андрія Миколайовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року (суддя Ольшевська І.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група» про визнання індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту та додатку до договору про надання фінансового кредиту частково недійсними,

встановив:

у лютому 2022 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсними пункти: 1.3, 4.3 індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту №/82789, укладеного між нею та ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» 17 квітня 2018 року; визнати недійсним пункт графіку розрахунків додатку № 1 від 17 квітня 2018 року до вказаного кредитного договору, яким встановлено фіксовану процентну ставку у розмірі 1,9% за день користування, стягнути судові витрати.

Мотивуючі позовні вимоги, позивачка зазначила, що 17 квітня 2018 року між нею та відповідачем був укладений договір про надання фінансового кредиту №/82789, згідно якого їй були надані грошові кошти у розмірі 3 000грн строком на 30 днів, тобто до 14 травня 2018 року. Відповідно до п.1.3 цього договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 693,5% річних від суми кредиту із розрахунку 1,9% на добу за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня нарахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного в п. 1.2 договору, тип процентної ставки - фіксована. Згідно п. 4.3 договору, у разі якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п. 1.2 цього договору та/або додатку(ах) до цього даного договору, клієнт зобов`язаний виплатити товариству пеню в розмірі 5% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання умов цього договору, починаючи з першого дня прострочення.

Позивачка вважала, що положення вказаного договору містять несправедливі умови, які суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, встановлений обов`язок позичальника сплачувати проценти та пеню, що в цілому перевищує 50% вартості наданих кредитних послуг.

Також позивачка просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу

допомогу у сумі 3 000грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року позов залишено без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов А.М. просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх обставин справи.

Представник позивачки стверджує, що пропозиція про укладення вказаного кредитного договору не містила повної інформації про умови надання кредиту, а тому позивачка, не маючи юридичної освіти, не могла належним чином розібратися при підписанні документів щодо всіх істотних умов кредитного договору.

Представник позивачки вважає, що вказаним кредитним договором встановлено непропорційно велику суму компенсації у разі невиконання споживачем умов за цим договором, що є порушенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи (с.с.95-98), в судове засідання не з`явилися, представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов А.М. на електронну пошту Київського апеляційного суду направив клопотання про розгляд справи у його відсутність та у відсутність позивачки (с.с.99-101), відповідач причини неявки свого представника апеляційному суду не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів на підставі частини другої статті 372 ЦПК України провела розгляд справи за їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 17 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» укладений кредитний договір № /82789, за умовами якого товариство надало позивачці фінансовий кредит у розмірі 3 000грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позивачка зобов`язалася повернути кредит і сплатити проценти за користування ним у порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.3 індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту № /82789, за користування кредитом клієнт сплачує товариству 693,5% річних від суми кредиту з розрахунку 1,9% на добу. Тип процентної ставки - фіксована.

Згідно з п. 1.2. договору кредит надається строком на 30 днів, тобто до 14 травня 2018 року. Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором.

Відповідно до п. 4.3. договору у разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п. 1.2. цього договору та/або в додатку(ах) до цього договору, клієнт зобов`язаний виплатити товариству пеню в розмірі 5% від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання умов цього договору, починаючи з першого дня прострочення. При цьому пеня нараховується до дня повного погашення заборгованості за договором включно, але в будь-якому випадку не більше 100 календарних днів.

У додатку № 1 до договору про надання фінансового кредиту № /82789 встановлена фіксована процентна ставка за день користування кредитом в розмірі 1,9%.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний правочин вчинено з дотриманням основних засад вчинення правочинів та у відповідності до вимог діючого законодавства України. Обставини обґрунтування

наявного між сторонами спору щодо укладення, умов та наслідків виконання договору позики, що складають зміст позову, не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами; позивачем не доведено факт застосування відповідачем нечесної підприємницької практики під час укладення спірного кредитного договору та факт неправильного сприйняття ним фактичних обставин щодо умов укладення спірного договору, тому визнання договору недійсним, умови якого виконано відповідачем відповідно до змісту умов договору, є безпідставним.

Крім того, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач у письмовій формі надав позичальнику в повному обсязі всю необхідну інформацію, а спірний договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, суд дійшов висновку, що позивачка шляхом вираження вільного волевиявлення на підписання оспорюваного кредитного договору засвідчила, що вона погодилась на отримання у кредит коштів саме на умовах, визначених договором.

Загалом погоджуючись із висновком суду про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, колегія суддів зауважує, що за змістом пункту 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Предметом цього спору є визнання кредитного договору недійсним на підставі пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку з наявністю в ньому несправедливих умов. Як на несправедливі позивачка посилалася на передбачені пунктами 1.3, 4.3 договору умови про нарахування процентів і пені в розмірі, який, на переконання позивачки, є неспівмірним із загальною сумою кредиту та в сукупності перевищує 50% від основного зобов`язання.

Разом із тим, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції обмежився посиланням на те, що оспорюваний договір вчинено з дотриманням основних засад вчинення правочинів (зокрема, засади вільного волевиявлення) та у відповідності до вимог діючого законодавства України, і не досліджував доводи позивачки через призму приписів пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Усуваючи наведену прогалину мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або

іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За змістом частини п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, саме таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (пункт 5).

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Вважаючи розмір пені, передбачений договором (5% за кожен день прострочення виконання зобов`язання) несправедливим по відношенню до споживача послуг та непропорційним порівняно з іншими договірними умовами, позивачка посилається на те, що в разі прострочення нею погашення кредиту загальна сума пені, яка за умовами договору може нараховуватися не більше ніж за 100 днів, перевищуватиме 50% від суми основного зобов`язання.

Колегія суддів уважає такі аргументи необґрунтованими з таких мотивів.

Згідно із статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Неустойка є своєрідним заходом впливу на боржника, яка з одного боку є заходом забезпечення виконання зобов`язання, а з іншого - штрафною санкцією, видом цивільно-правової юридичної відповідальності, яка має майновий характер.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що однією з основних засад законодавства є добросовісність, а дії учасників правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип добросовісності проявляється у тому, що жодна особа не може

отримувати переваги від своєї недобросовісної поведінки. Верховний Суд у своїй практиці послідовно застосовує доктрину заборони суперечливої поведінки, яка полягає в тому, що ніхто не повинен діяти всупереч своїй попередній поведінці. Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає в тому, щоб перешкодити стороні отримати переваги та вигоду від її недобросовісних дій.

У даній справі у свій розрахунок пені, яка, на переконання позивачки, перевищує 50% від суми основного зобов`язання, ОСОБА_1 як основу нарахування неустойки закладає невиконання нею обов`язку з повернення кредиту щонайменше протягом 100 днів, тобто протягом максимального строку нарахування такої пені, передбаченого у договорі.

Разом із тим, обставини можливості або неможливості виконання позичальником кредитного зобов`язання лежать насамперед у площині варіантів дій та бездіяльності самого позичальника. Саме позичальник обирає відповідну модель поведінки і від його дій залежить своєчасне виконання зобов`язання.

Тому в контексті справи, яка переглядається, ОСОБА_1 з огляду на принцип добросовісності не може використовувати на свою користь обраний нею ж варіант протиправної поведінки щодо неповернення кредиту та посилатися на потенційне невиконання нею зобов`язання протягом тривалого часу, як на підставу для визнання відповідного пункту договору недійсним і, відповідно, звільнення від відповідальності у вигляді неустойки взагалі.

Колегія суддів вважає, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором у контексті пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» необхідно розуміти встановлення кредитором неспівмірно великої суми компенсації, яка підлягає сплаті відразу (або протягом розумного строку) після настання обставини прострочення виконання зобов`язання (наприклад, одноразова сплата штрафу чи стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання протягом розумного строку).

Оскільки в цій справі кредитор у пункті 4.3 договору установив розмір пені за несвоєчасне виконання зобов`язання на рівні 5% від суми заборгованості, а позичальниця з такою умовою погодилась і будь-яке подальше зростання суми пені залежить насамперед від поведінки позичальниці та тривалості невиконання нею кредитного зобов`язання, то апеляційний суд вважає, що пункт 4.3 кредитного договору не суперечить пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», адже не є несправедливим у розумінні вимог закону.

Доводи позивачки про те, що несправедливим на підставі вказаної норми права є ще й пункт 1.3 договору, згідно з яким позичальник сплачує відсотки за користування кредитом з розрахунку 1,9% на добу, колегія суддів вважаєзпідставними, оскільки в пункті 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» йдеться про компенсацію за невиконання позичальником зобов`язань за договором, у той час як відсотки нараховуються за правомірне користування позичальником коштами в межах строку кредитування.

Що стосується вимоги позову про визнання недійсним пункту графіку розрахунків додатку № 1 від 17 квітня 2018 року до кредитного договору, яким встановлено фіксовану процентну ставку у розмірі 1,9% за день користування, то колегія суддів зазначає, що графік розрахунків (чи його окрема частина) не є правочином у розумінні вимог закону, у зв`язку з чим не може бути визнаний недійсним. Умова про сплату позичальником відсотків та їх розмір передбачена безпосередньо в пункті 1.3 кредитного договору і лише дублюється у зручній для сторін формі у відповідному графіку, що, тим не менш, не надає такому документу юридичної сили правочину.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування

судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , проте належним чином таку відмову не мотивував з урахуванням аргументів, наведених у позовній заяві, тому рішення суду підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

З урахуванням того, що судове рішення місцевого суду підлягає зміні, проте лише в частині мотивів його прийняття, новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Андрія Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 березня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук