Провадження № 22-ц/801/244/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 рокуСправа № 127/35000/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком за апеляційною скаргою представниці ОСОБА_2 - адвоката Шикунової А. О. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Антонюка В. В. від 13 листопада 2023 року,

в с т а н о в и в:

30 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, за яким просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Вказувала, що з 24 квітня 2007 року до 13 квітня 2021 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , у якому у них народились дочки ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 . Після припинення шлюбних відносин сторін старша дочка ОСОБА_2 , якій виповнилось 14 років, залишилась проживати з батьком, а молодша ОСОБА_3 - з матір`ю. Сторони перебувають у напружених відносинах, ОСОБА_2 погрожує забрати молодшу дочку ОСОБА_3 , яка виявляє особисту прихильність до матері і не бажає змінювати місце проживання, до себе.

В квартирі ОСОБА_1 , що розташована в АДРЕСА_1 , для дитини облаштовано безпечне та комфортне місце проживання, з окремою кімнатою та ліжечком, місцем для навчання та розвитку, у помешканні дотримані санітарно-гігієнічні норми. Квартира має дві великі кімнати, в одній проживає мати дитини, а другу облаштовано для проживання та потреб дитини відповідного віку.

04 травня 2022 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов аналогічного змісту, який мотивував тим, що він забезпечує усі необхідні умови для проживання обох дітей в сім`ї, відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків, а тому визначення проживання дочки ОСОБА_3 з ним відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Ухвалою Вінницького міського суду від 01 червня 2022 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, об`єднано з позовом ОСОБА_2 такого самого змісту в одне провадження.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 . У зустрічному позові ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням від 29 листопада 2023 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 10000 грн 00 к. у відшкодування витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що батьки дитини проживають окремо, а дочка протягом восьми років від народження проживає разом із матір`ю, відвідує дошкільний навчальний заклад, а тому, з урахуванням ставлення сторін до виконання своїх батьківських обов`язків, віку дитини, відсутності даних про незадовільний стан здоров`я матері, створення нею належних умов для проживання дитини, висновку органу опіки та піклування, відсутності виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, виснував про обґрунтованість первісних позовних вимог ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі представниця ОСОБА_2 - адвокат Шикунова А. О., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати рішення суду і ухвалити нове про відмову у позові ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на те, що суд не врахував фактичних обставин справи, зокрема того, що сторони припинили спільне проживання 25 жовтня 2020 року, коли ОСОБА_2 залишила сім`ю, зокрема й старшу дочку ОСОБА_2 , якій на той момент було лише 12 років. Не дав оцінки змісту її пояснень про те, що мати поводилась щодо неї агресивно. Не взяв до уваги, що у зв`язку з такою поведінкою матері ОСОБА_2 залишалась в Україні на момент повномасштабного вторгнення рф, відповідно вимушена була виїжджати за кордон у супроводі баби похилого віку. Суд помилково поклав в основу рішення висновок органу опіки і піклування, не звернувши уваги, що на момент йог складання малолітня ОСОБА_3 проживала у Федеративній Республіці Німеччина. Жодних відомостей про умови її проживання, місце навчання тощо на момент ухвалення рішення суд не мав.

Звертала увагу, що напружені відносини між ОСОБА_1 та старшою дочкою вказують на її недбале ставлення до виконання батьківських обов`язків. Натомість намагання врегулювати спір мирним шляхом з боку ОСОБА_2 , його піклування про старшу дочку, наявність відповідних матеріально-побутових умов свідчать про те, що проживання з ним малолітньої ОСОБА_3 відповідатиме найкращим інтересам дитини.

31 січня 2024 року адвокат Шикунова А. О. подала до апеляційного суду заяву про припинення представництва ОСОБА_2 у цій справі.

20 лютого 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Павлюк С. М. подав письмові пояснення до апеляційної скарги, за змістом яких фактично змінив її вимоги і просив відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , а в решті рішення залишити без змін. Вказував на те, що оскільки місцем проживання дитини та її матері є Федеративна Республіка Німеччини, то спір має вирішуватись компетентним органом цієї країни. Зазначав, що на момент ухвалення судового рішення спір між сторонами щодо місця проживання дитини фактично був відсутній.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження (частина перша статті 369 ЦПК України).

Оскільки строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції сплинув 14 грудня 2023 року, то апеляційний суд розглядає справу в межах вимог і доводів апеляційної скарги, поданої представницею ОСОБА_2 - адвокатом Шикуновою А. О.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою - четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установлено, що з 24 квітня 2007 року до 13 квітня 2021 року ОСОБА_1 з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народились дочки: ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 .

Після припинення шлюбних відносин сторін старша дочка ОСОБА_2 залишилась проживати з батьком, а молодша ОСОБА_3 - з матір`ю.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 02 листопада 2022 року на момент подання первісного позову ОСОБА_1 вони з дочкою ОСОБА_3 проживали у квартирі позивачки - відповідачки у АДРЕСА_1 , у якій для дитини облаштовано безпечне та комфортне місце проживання з окремою кімнатою та ліжечком, місцем для навчання та розвитку. У помешканні дотримані санітарно-гігієнічні норми, проживання в квартирі є безпечним для дитини. Квартира має дві великі кімнати. В одній проживає мати дитини, а другу кімнату облаштовано для проживання та потреб дитини відповідного віку з дотриманням санітарно-гігієнічних вимог.

ОСОБА_1 позитивно характеризується за місцем роботи, шкідливих звичок не має, не перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра.

Відповідно до характеристики Комунального закладу «ДНЗ № 59» Вінницької міської ради, ОСОБА_4 - добра, життєрадісна та вихована дитина. Проявляє інтерес до занять, володіє великим словниковим запасом, вимовляє всі фонеми, вміє висловлювати свої думки і правильно будувати речення. У вихованки добре розвинені комунікативні навички, емоційна чуйність, наслідування. ОСОБА_5 знайома з правилами поведінки, формами спілкування, чуйна, здатна співчувати і дбати про інших. Розвиток ОСОБА_5 відповідає віковим особливостям дитини передшкільного віку. Мати зацікавлена в розвитку дитини, постійно прислуховується до порад вихователів, цікавиться освітнім процесом, запитує про досягнення дівчинки на заняттях. Останнім часом дитину приводить і забирає із дошкільного закладу освіти мати. Оплата за харчування здійснюється матір`ю. Дівчинка доглянута, охайна, забезпечена усім необхідним для виховання і розвитку дитини.

ОСОБА_1 працює у фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 на посаді головного бухгалтера. Мала стабільний заробіток.

26 лютого 2022 року у зв`язку із повномасштабним вторгненням рф на територію України для убезпечення від наслідків бойових дій ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_3 виїхала до Федеративної Республіки Німеччина, де зареєструвались за місцем проживання у місті Вайнхайм.

ОСОБА_2 працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Нейромед В» на посаді лікаря-онколога з 16 лютого 2022 року, так само позитивно характеризувався за місцем проживання, не перебував на обліку у лікарів нарколога і психіатра.

Після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 відвідував дочку ОСОБА_3 у дошкільному закладі, цікавився її життям та розвитком. Дочка проявляла прихильність до нього, просила брати її до нього додому.

На час ухвалення рішення судом першої інстанції ОСОБА_2 зі старшою дочкою ОСОБА_2 постійно проживав в Сполучених Штатах Америки.

Відповідно до висновку від 02 листопада 2022 року № 01/00/011/158921 орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за доцільне визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 . У висновку, зокрема зазначено, що під час засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради 25 жовтня 2022 року малолітня ОСОБА_3 висловила бажання проживати з матір`ю.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини четверта та шоста статті 19 СК України).

Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У Європейській конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, зазначено, що предметом цієї Конвенції є у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей і доступу до них.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

У постанові 11 грудня 2023 року, справа № 607/20787/19 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зауважила, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Судам слід пам`ятати, що основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина.

У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема:

- особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності);

- відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною);

- можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків);

- стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги);

- стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо.

Указане тлумачення статті 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним у практиці Верховного Суду (див. постанови від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 761/35714/16-ц, від 23 жовтня 2021 року у справі № 127/17427/20, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19).

Крім того першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки і права на життя дитини, що проголошено статтею 6 Конвенції про права дитини, а тому, розглядаючи справи про визначення місця проживання дитини з урахуванням особливостей, спричинених введенням в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, судове рішення має бути спрямованим на забезпечення її безпеки і права на життя (див. постанови Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, від 24 травня 2023 року у справі № 127/9377/21, від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21).

Отже установивши, що з моменту припинення шлюбних відносин між сторонами малолітня ОСОБА_3 проживає з матір`ю, яка забезпечує її нормальний фізичний і духовний розвиток, у неї у зв`язку з цим сформувались сталі соціальні зв`язки, дитина виявляє бажання жити саме з матір`ю, з якою має стійкий емоційний зв`язок, з початком повномасштабного вторгнення в Україну ОСОБА_1 виїхала з дитиною до Федеративної Республіки Німеччина, де офіційно зареєструвалась, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Апеляційний суд звертає увагу, що ні до зустрічного позову, ні під час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанції ОСОБА_2 не надав достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання дитини з батьком з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків.

При цьому необхідно також зважити, що в умовах воєнного стану в Україні мати відразу вивезла дитину ОСОБА_3 до Федеративної Республіки Німеччина, де офіційно зареєструвалась, натомість доказів законності залишення території України під час воєнного стану ОСОБА_2 , як і його реєстрації та працевлаштування в Сполучених Штатах Америки у справі немає.

Щодо неврахування судом першої інстанції пояснень неповнолітньої дочки сторін ОСОБА_2 про її напружені стосунки з матір`ю, образу на неї, агресивну поведінку матері щодо неї, то суд першої інстанції правильно не взяв їх до уваги, тому що такі пояснення стосуються стосунків саме неповнолітньої ОСОБА_2 з матір`ю ОСОБА_1 , вони обумовлені, в тому числі, суб`єктивним ставленням дочки - підлітка до обставин розлучення батьків і фактично ніяк не спростовують висновку суду першої інстанції про те, що залишення малолітньої дитини ОСОБА_3 з матір`ю, з якою на час вирішення справи вона вже проживала понад два роки, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Те, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не обмежує права батька на спілкування з дитиною та участь у її вихованні зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні, апеляційний суд також зазначає про те, що це не обмежує й права сестер ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на спілкування між собою, що визначено частиною другою статті 259 СК України.

Щодо доводів представника ОСОБА_2 - адвоката Павлюка С. М. про фактичну відсутність спору стосовно місця проживання дитини та непідсудність спору національним судам України, то апеляційний суд зазначає, що такі доводи є взаємовиключними. Очевидно, що подання зустрічного позову з вимогою про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 з батьком, активна позиція ОСОБА_2 під час розгляду справи, зокрема й шляхом оскарження рішення суду першої інстанції, вказують на наявність спору між сторонами. Відсутність же доказів про активні дії ОСОБА_2 , спрямовані на фізичне відібрання малолітньої дочки ОСОБА_3 у матері, не може бути підставою для висновку про відсутність спору між батьками щодо місця проживання дитини.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, питань щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, коли хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67 - 1, 67 - 4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини (стаття 66 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (частини перша та друга статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Україна згідно із Законом від 11 січня 2006 року № 3303-IV є учасницею Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі - Гаазька конвенція 1980 року).

Відповідно до статті 16 Гаазької Конвенції 1980 року після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не будуть вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.

Вказана норма обмежує юрисдикцію виключно органів держави, на територію якої дитину переміщено, а не держави, із якої було дитину переміщено.

Згідно зі статтею 19 Гаазької Конвенції 1980 року ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

У свою чергу нормами чинного законодавства України не передбачено імперативної умови про те, що перебування дитини за межами України є підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання такої дитини.

Більше того зважаючи на положення міжнародних договорів щодо збереження юрисдикції судів України у питаннях батьківської відповідальності, очевидним є можливість вирішення справи про визначення місця проживання дитини саме національними судами.

Таким чином сама по собі обставина проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання.

Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні, а факт повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови

у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року, справа № 607/20787/19, відступивши від висновку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 грудня 2022 року у справі № 759/96/18 про те, що спір між батьками щодо місця проживання дитини може бути вирішений лише після повернення дитини до держави постійного місця проживання.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що тягнуть за собою скасування або зміну рішенням.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 383 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представниці ОСОБА_2 - адвоката Шикунової А. О. залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 14 березня 2024 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. М. Шемета