Справа № 522/2311/23
Провадження № 2/522/2667/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючогосудді Шенцевої О.П.,

при секретарі Міщенко О.В.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», в особі філії в м. Одесі, третя особа: ОСОБА_2 про визнання відсутності права вимоги та визнання права вимоги припиненим, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м.Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», в особі філії в м. Одесі, третя особа: ОСОБА_2 про визнання відсутності права вимоги та визнання права вимоги припиненим.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12.07.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір, за яким останньому було надано грошові кошти в розмірі 22000 доларів США, за користування кредитом йому нараховувались відсотки. В той же день, між ПАТ «ОТП Банк» та нею, ОСОБА_1 був укладений договір поруки, за умовами якого вона поручилась за виконання вищевказаного кредитного зобов`язання. Строк дії поруки в договорі не вказаний.

Посилаючись на практику ВСУ та положення ч. 4 ст. 559 ЦПК України, позивач вважає, що порука, яка виникла на підставі вищевказаного договору поруки, а тому просила визнати відсутність права вимоги ПАТ «ОТП Банк» за договором поруки від 12.02.2007 року та визнати право вимоги припиненим.

Ухвалою суду від 09.02.2024 року відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

13 грудня 2023 року від представника відповідача АТ «ОТП Банк» адвоката Яшина О.С. надійшли до суду пояснення по справі, в яких відповідач вважав позовну заяву необґрунтованою, такою, що не підлягає задоволенню, а тому просили відмовити у задоволенні позову.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином.

Відповідач до судового засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.07.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № МL-500/010/2007.

Згідно з кредитним договором № МL-500/010/2007 від 12.02.2007 року ПАТ «ОТП Банк» надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 22000 доларів США, строком до 12.02.2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. Наданий кредит був забезпечений порукою ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу (далі ЦК) України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, між сторонами склались кредитні правовідносини.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 12.02.2007 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 (Поручитель) укладений договір поруки № МL-500/010/2007, відповідно якого вона зобов`язалась відповідати по кредитному договору як солідарний боржник з ОСОБА_2 .

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель зобов`язується перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом ч. 1 ст. 559 ЦК України (в редакції на час укладення договору поруки) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції на час укладення договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Посилаючись на вказану статтю позивач вважає, що порука за договором від 12.02.2007 року припинилась, оскільки строк дії поруки в договорі не вказаний, та тому звернулася до суду з вказаним позовом.

Отже, зобов`язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов`язаним виконати договір поруки в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Такі умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, як умови чинності поруки, слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Таким чином, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

Між тим, в п. 4.1 Договору поруки від 12.02.2007 року (Термін дії Договору) вказано, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами (дата Договору) і діє до повного виконання боржником зобов`язань за Кредитним Договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань в повному обсязі.

Як уже зазначалось, відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

З аналізу вказаних норм матеріального права, а також з ст. 599 ЦК України вбачається, що сторонами у п. 4.1 договору поруки було досягнуто згоди щодо терміну, з настанням якого договір втрачає свою дію, а саме до повного виконання забезпеченого зобов`язання.

Доказів виконання боргових зобов`язань в повному обсязі, позивачем до суду не надано, а судом не встановлено.

В свою чергу, відповідач вказує, що зобов`язання за договором не виконані, а рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01.07.2020 року по справі N?521/14451/15-ц було задоволено позовну заяву АТ «ОТП Банк» про стягнення з ОСОБА_2 (боржник), ОСОБА_1 (поручитель) заборгованості за кредитним договором. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства ОТП Банк заборгованість за кредитним договором N? ML-501/010/2007 від 12 лютого 2007 року в сумі: 23 429,96 доларів США заборгованість за кредитом; 3668,00 доларів США заборгованість за відсотками; а всього за курсом НБУ станом на 16.06.2015 року - 581 218,99 грн. Також було стягнуто судовий збір в рівних частках в сумі 3654,00 грн.

Вищевказане рішення суду було змінено постановою Одеського апеляційного суду від 25.11.2022 року в частині стягнення, та викладено в наступній редакції: стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 (боржник), ОСОБА_1 (поручитель) на користь Акціонерного товариства ОТП Банк заборгованість за кредитним договором N? ML-501/010/2007 від 12 лютого 2007 року в сумі: 23 429,96 доларів США заборгованість за кредитом; 3129,32 доларів США заборгованість за відсотками; а всього за курсом НБУ станом на 16.06.2015 року - 569 664,68 грн.

22 лютого 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області відносно ОСОБА_1 відкрито виконавче провадження N?АСВП:71110644, яке по цей час є відкритим.

Тобто, судом з`ясовано, що зобов`язання за кредитним договором N? ML-501/010/2007 від 12 лютого 2007 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 виконані не були.

При цьому, позивач обґрунтовуючи позов, посилалась на висновки щодо застосування ст. 559 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у справі № 6-78цс12, від 14.06.2017 року по справі № 6-1009цс17 та від 23.05.2012 року.

Так, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд України в своїй постанові від 18.07.2012 року у справі № 6-78цс12 зазначив: «Якщо в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов`язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.»

Згідно правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 14.06.2017 року у справі № 6-1009цс17: « Якщо договором поруки передбачений строк її дії «до повного припинення зобов`язань боржника», то строк «чинності поруки» все одно складає шість місяців з моменту обов`язку боржника виконати основне зобов`язання».

Відповідно до постанови ВСУ від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14, пред`являтися до поручителя має саме позовна вимога і якщо саме позовна вимога протягом шестимісячного строку не була пред`явлена, то мають місце наслідки, вказані в ч. 4 ст. 559 ЦКУ, а саме припинення поруки.

На думку суду, в даному випадку шестимісячний строк чинності договору поруки слід відраховувати з дня настання строку виконання основного зобов`язання в повному обсязі. Така позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 24.09.2014 року у справі №6-106цс14, за якою, у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за основним договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання або у зв`язку із застосуванням права на дострокове повернення кредиту за умови пред`явлення банком боржнику й поручителю такої вимоги, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя протягом 6 місяців від зміненої дати виконання основного зобов`язання.

Як встановлено судом, спірний договір поруки з боку ОСОБА_1 був підписаний нею особисто, при підписанні вона усвідомлювала значення своїх дій, розуміла зміст цих договорів, погодилась з його умовами. Крім того, позивачкою не заявлялись вимоги щодо тлумачення умов договору поруки та/або кредитного договору.

Обидві сторони договору поруки за власним бажанням, відповідно до вимог ст. ст. 627, 628 ЦК України, уклали договір поруки, а їх поведінка була направлена на виконання умов цього договору.

Проте, за відсутності доказів, у суду немає підстав стверджувати, що строк виконання зобов`язання був змінений. Тому шестимісячний строк чинності договору поруки слід відраховувати дня настання строку виконання основного зобов`язання в повному обсязі, отже, на час пред`явлення позову порука є чинною.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-243цс19) зазначено, що «в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині відповідних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-224цс18), від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Позивачем не було спростовано доводів відповідача, та не доведено виконання ним зобов`язань в повному обсязі та припинення відповідальності поручителя.

Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частинами 1-3, 5 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Водночас, слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження, а відтак задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», в особі філії в м. Одесі, третя особа: ОСОБА_2 про визнання відсутності права вимоги та визнання права вимоги припиненим залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.02.2024 року.

Суддя