Справа № 459/3710/23
Провадження № 2/459/686/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2024 року Червоноградський міський суд Львівської області в складі: головуючого судді Мельникович М. В., з участю секретаря судового засідання Гук Т. Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахта Надія» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача 102 128,16 гривень середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та судові витрати.

В обґрунтування позову послався на те, що згідно даних його трудової книжки з 30.06.2015 він працював на різних посадах у ПрАТ «Шахта Надія» і був звільнений 31.10.2020 згідно наказу №224-к від 02.11.2020 за угодою сторін. Однак, в порушення вимог ст. 47 та ст. 116 КЗпП ані в день його звільнення, ані по спливу майже 3-х років після звільнення, із ним не було проведено розрахунок та досі не виплачено нарахованої йому заробітної плати за вересень 2020 року у сумі 11 377,49 грн та жовтень 2020 року у сумі 24 811,13 грн. Відповідно до довідки ПрАТ «Шахта «Надія» №912 від 18.08.2023 заборгованість підприємства перед позивачем по заробітній платі за 2020 рік складає 36 188,62 грн. Оскільки після неодноразових його звернень до колишнього роботодавця з приводу виплати належних йому сум заробітної плати, останній продовжував ігнорувати свій обов`язок та свідомо порушував права та законодавство про працю, тому ОСОБА_1 був змушений звернутись до Червоноградського міського суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати. Судовим наказом, виданим Червоноградським міським судом 01.09.2023 (провадження №2-н/459/507/2023) стягнуто з відповідача в користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 36 188,62 грн. Отже, спір про заборгованість по заробітній платі відсутній. Проте позивач вказує, що відповідно до ст. 117 КЗпП йому має бути виплачено середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні. Вищевказана стаття Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX була викладена у новій редакції, яка набрала законної сили 19.07.2022, яка обмежує виплату середнього заробітку шестимісячним строком. Тому ОСОБА_1 вважає, що розрахунок має відбуватися таким чином: за період з 01.11.2020 по 19.07.2022 в його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України в редакції Закон України №3248-IV від 20.12.2005 (тобто без обмеження строку, за який проводиться стягнення), а з 19.07.2022 - в редакції Закону № 2352-ІХ від 01.07.2022 (тобто з обмеженням строку 6 місяців - за який проводиться стягнення - до 19.01.2023). Позивач обчислив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 680 854,40 грн, яку він вважає очевидно неспіврозмірною до суми заборгованості по заробітній платі (36 188,62 грн). Тому вважає за справедливе визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення виплати належних ОСОБА_1 при звільненні виплат у розмірі 5% за кожен рік прострочення від суми, що визначена відповідно до чинного законодавства, з розрахунку 680 854, 40 * 15%= 102 128, 16 грн. Враховуючи вищенаведене, просив позов задовольнити.

Ухвалою від 09.11.2023 відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд, який відкладався, про що постановлялися відповідні ухвали.

16.02.2024 сторони у судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

В матеріалах справи міститься клопотання позивача про розгляд справи у його відсутності та повне підтримання позовних вимог.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки), яка містяться в матеріалах справи та які повернулися на адресу суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою. Заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав, про причини неявки не повідомляв. Також відповідачем не було подано відзиву на позов, проте на вимогу суду ним надано довідку про заробітну плату позивача №15/127 від 07.02.2024.

Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.04.2018 у справі №800/547/17 направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Таким чином, суд вважає, що відповідач є повідомлений про розгляд справи належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки повне рішення виготовлено 26 лютого 2024 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 16 лютого 2024 року, датою ухвалення даного рішення є саме 26 лютого 2024 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

30.06.2015 ОСОБА_1 був прийнятий учнем гірника підземного на ПрАТ «Шахта «Надія», а 31.10.2020 був звільнений з ПрАТ «Шахта «Надія» за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП, що підтверджується копією трудової книжки останнього серії НОМЕР_1 (а. с. 9-10).

Із витягу з наказу №224-к від 02.11.2020 встановлено, що ОСОБА_1 таб. 1092 майстра-підривника 4 розряду дільниці вибухових робіт було звільнено 31.10.2020 за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП (а. с. 14).

Відповідно до довідки №912 від 18.08.2023 встановлено, що загальна заборгованість по заробітній платі за 2020 рік складає 36 188,62 грн з них: за вересень 2020 - 11 377,49, за жовтень 2020 - 24 811, 13 грн (а. с. 11).

Згідно із довідкою про доходи від 18.09.2023 ОСОБА_1 за період з 01.01.2020 по 31.10.2020 отримав заробітну плату у розмірі 219 737,08 грн, загальна сума ПДФО за період з 01.01.2020 по 31.10.2020 становить 39 552, 67 грн (а. с. 15).

01.09.2023 Червоноградським міським судом Львівської області видано судовий наказ у справі №459/2866/23, де вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на корись ОСОБА_1 заборгованість нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 36 188,62 грн (а. с. 16).

Із довідки №15/127 від 07.02.2024 вбачається, що заборгованість по заробітній платі позивача складає 36188,62 грн, а середньоденна заробітна плата (у відповідності до Постанови КМУ №100 від 08.02.1995) за два останні місяці, які передували звільненню становила 821,75 грн.( а. с. 40).

Позивач просить стягнути його середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, посилаючись на ст. 116, 117 КЗпП.

При ухваленні рішення суд враховує та керується наступними правовими нормами.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Положеннями ст. 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час розгляду справи) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати . У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як вбачається із матеріалів справи, позивача звільнено 31.10.2020, проте повний розрахунок по невиплаченій заробітній платі з ним не проведено, у зв`язку із чим 01.09.2023 Червоноградським міським судом Львівської області було видано судовий наказ у справі №459/2866/23, де вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на корись ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 36 188,62 грн. З доводів позовної заяви та матеріалів справи (зокрема довідки ПрАТ «Шахта «Надія» №15/127 від 07.02.2024 (а. с. 40)) вбачається, що вищевказаний судовий наказ виконаний не був і розрахунок з позивачем не проведений, відповідачем протилежного не доведено. У зв`язку з цим ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Приписами статті 117 КЗпП України (в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року) встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Проте, приписи статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла на час виниклих між сторонами правовідносин, тобто до 01 липня 2022 року, не містили в собі вказівки щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку. Закон України №2352-ІХ від 01 липня 2022 року не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.

Отже, Закон України №2352-ІХ від 01 липня 2022 року містить норми прямої дії, та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема, з 19 липня 2022 року.

Відтак, суд вважає, що до правовідносин, що виникли між сторонами даної справи слід застосовувати редакцію стаття 117 КЗпП, яка діяла до внесення змін («В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку») за період з наступного дня після звільнення (01.11.2020) по день набрання чинності ЗУ №2352-ІХ від 01 липня 2022 року (19.07.2022), а з 20.07.2022 до застосування підлягає редакція даної статті із внесеними змінами, тобто із застосуванням 6 ти місячного строку, що спливає 20.01.2023.

Таким чином, період, за який може бути стягнено середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку становить з 01.11.2020 по 20.01.2023.

При зверненні до суду з даним позовом позивач самостійно обрахував середньоденну заробітну плату в сумі 841,60 грн, виходячи із свого доходу, зазначеного в довідці про доходи від 18.09.2023 (а. с.15). За його підрахунками середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає до стягнення складає 680 854,40 грн, проте через очевидну неспіврозмірність такої суми до заборгованості по заробітні платі (36 188,49 грн) просив стягнути 102 128,16 грн.

Суд не погоджується із обрахунками, проведеними позивачем, враховуючи наступне.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці».

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (надалі Порядок).

Так, відповідно до Порядку під час розрахунку середнього заробітку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середньоденний заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

Аналогічне зазначив Верховний Суд України у постанові від 21 січня 2015 року у цивільній справі №6-195цс14.

Відповідно до довідки №15/127 від 07.02.2024, виданої Приватним акціонерним товариством «Шахта «Надія» середньоденна заробітна плата позивача становить 821,75 грн.

Отже, суд, здійснивши власний розрахунок, доходить до висновків, що оскільки загальна кількість робочих днів за період з 01.11.2020 (наступний день після звільнення) по 20.01.2023 (останній день шестимісячного строку, передбаченого ст. 117 КЗпП (із змінами)) становить 565 днів, то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 464 288,75 грн (821,75 грн х 565 днів = 464 288,75 грн).

Проте позивач просить стягнути лише 102 128,16 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, виходячи із принципу пропорційності та співмірності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Отже, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відтак, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 24 квітня 2023 року у справі № 205/8443/19 (провадження № 61-8977св22).

Застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд виходить з того, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (як просить позивач - 102 128,16 грн) порівняно із розміром невиплаченої заробітної плати (36 188,62 грн) є несправедливим, не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань.

Також суд враховує період затримки виплати заборгованості, характер і обставини її виникнення та особливості діяльності підприємств вугільної промисловості.

Варто зауважити, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням встановлених у справі обставин та відповідатиме таким загальним засадами цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, які передбачені п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

На підставі вищевикладеного, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 50 000,00 грн.

Отже, враховуючи все вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме в межах, визначених вище.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 526 грн (з розрахунку 50000/102 128,16 х 1073,60 = 526 грн).

На підставі ст. ст. 47, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 3, 141, 247, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариство «Шахта «Надія» в користь ОСОБА_1 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Приватного акціонерного товариство «Шахта «Надія» в користь ОСОБА_1 526 (п`ятсот двадцять шість гривень) сплаченого позивачем судового збору.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 26.02.2024.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Шахта Надія» (, юридична адреса: 80086, Львівська область, Червоноградський район, с. Сілець, поштова адреса: 80193, Львівська область, Червоноградський район, м. Соснівка).

Суддя: М. В. Мельникович