РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2024 року

м. Рівне

Справа № 566/470/23

Провадження № 22-ц/4815/223/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Хилевича С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання:Мороз А.В..

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Державна казначейська служба України, Рівненська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Рівненській області,

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Рівненської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Рівненській області на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 30 листопада 2023 року, ухвалене в складі судді Хомицької А.А., повний текст рішення складено 2024 року, у справі № 566/470/23,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, Рівненської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Рівненській області про відшкодування матеріальної, моральної шкоди та судових витрат, завданих незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури .

На обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 02.11.2017 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 337 КК України та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000076.

13 грудня 2017 року йому оголошено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 337 КК України. Вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2021 року позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч.2 ст. 337 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Вирок суду набрав законної сили 29.11.2021 року. Таким чином, він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 13.12.2017 року до 29.11.2022 року, тобто 59 місяців.

Посилається на ст. 1176 ЦК України, ст. 3, 4, 5 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та просить відшкодувати йому шкоду, завдану внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідально сті у повному обсязі, а саме моральну шкоду в розмірі 5000000 гривень. Крім того, позивач вказує і на матеріальні витрати, які були понесені ним на оплату проїзду, всього в розмірі 2734 гривні.

Просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь 5000000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 2734 грн. матеріальної шкоди, а також 3000 грн. витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги.

Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 30 листопада 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Рівненської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Рівненській області про відшкодування матеріальної, моральної шкоди та судових витрат, завданих незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, - задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 1197959 (один мільйон сто дев`яносто сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень 82 копійки.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме, витрати на професійну правничу допомогу, в розмірі 720 (сімсот двадцять) гривень.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі посилаються на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційних скарг представник Головного управління Національної поліції в Рівненській області та Рівненської обласної прокуратури посилаються на те, що заявником не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральної шкоди, а тому він не має права на відшкодування моральної шкоди у розмірі більшому ніж гарантовано законом. Вказують, що судом невірно визначено розмір морального відшкодування у сумі 1197959,82 грн, який втричі перевищує гарантований законом мінімум. Крім того, судом не враховано, що будь яких доказів погіршення стану здоров`я позивача, настання негативних наслідків у вигляді набутих за цей час захворювань, розлучення, неможливості працевлаштування матеріали справи не містять.

У поданій апеляційній скарзі Державна казначейська служба України покликається на неправомірне стягнення з Державного бюджету України витрат понесених на правову допомогу, оскільки бюджетною програмою не передбачено будь-яких асигнувань для такої виплати, просить рішення в цій частині скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду прийняте у відповідності до ст. 263 ЦПК України, є законним та обґрунтованим, а доводи викладені у апеляційних скаргах такими, що не заслуговують на увагу.

Апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що 13 грудня 2017 року ОСОБА_1 оголошено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 337 КК України.

Вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2021 року позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч.2 ст. 337 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 29.11.2021 року вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2021 року залишено без змін.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягають також поверненню суми, зокрема сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, які встановлено цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №210/5290/17 зазначено, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17 та постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19, від 23 вересня 2021 року у справі №295/13971/20, від 29 вересня 2021 року у справі №607/16567/20, від 22 лютого 2023 року в справі № 199/1800/22, провадження № 61-12515св22.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що позивач незаконно перебував під слідством та судом з 13 грудня 2017 року до 29 листопада 2022 року, що становить 4 роки, 11 місяців, 17 днів з перерахунком на місяці 59 місяців 18 днів. При цьому суд виходив із встановленої з 01 січня 2023 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 6700 та не може бути меншим, ніж 399319 грн. 94 коп. (59 місяці 18 днів х 6700 грн.).

Встановивши, що позивач тривалий час незаконно перебував під слідством та судом, дійшов правильного висновку про те, що внаслідок зазначеного, у ОСОБА_1 були суттєво порушені його нормальні життєві зв`язки, що призвели до погіршення стосунків із оточуючими, дружиною, а також появи негативних психоемоційних змін, необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів для відновлення попереднього стану.

При цьому, суд першої інстанції, вважав, що гарантований мінімальний розмір є недостатнім для відновлення порушеного права позивача, взявши до уваги час перебування позивача під слідством та судом та дійшов висновку, що моральна шкода має бути відшкодована в трьох кратному розмірі мінімальної заробітної плати за кожен місяць, що становить 1197959,82 грн.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду, однак розмір грошового відшкодування визначається судом не лише від обсягу страждань, а й залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.

Обґрунтовуючи позов про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, позивач посилався на те, що у зв`язку з переслідуванням з боку правоохоронних органів, він зазнав душевних переживань, перебував у постійній напрузі та пригніченому нервовому стані, намагався повернути своє чесне ім`я та репутацію перед родиною, односельчанами, знайомими, що постійно завдавало йому моральних та душевних страждань, матеріальної шкоди та невпевненості у завтрашньому дні.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Матеріали справи не містять даних про застосування до позивача в рамках кримінального провадження будь-яких запобіжних заходів, відсутні дані про зміну в сторону погіршення стану його здоров`я, про позбавлення права на працю та те що позивач не мав реальної можливості належним чином забезпечувати себе та сім`ю.

Враховуючи встановлені обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування останного під судом і слідством (59 місяців 18 днів), ймовірну глибину душевних страждань ОСОБА_1 , а також засади розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 450000 грн. є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру.

З огляду на зазначене, судове рішення у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди підлягає зміні, шляхом зменшення суми стягнутої компенсації моральної шкоди з 1 197 959,82 грн. до 450000 грн.

Крім того, суд відхиляє аргументи апеляційних скарг проте, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkovv. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyyv. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayevv. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р.) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridinv. Russia), скарга Ns 4171/04, § 20 березня).

Так, рішенням від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково. Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Таким чином, як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, тобто при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Разом з тим, суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про безпідставне стягнення судових витрат з Державного бюджету, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм процесуального права.

Інші доводи апеляційних скарг, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає зміні, то відповідно підлягає зміні і розподіл судових витрат понесених на правову допомогу пропорційно задоволеним вимогам. Позовні вимоги задоволено на 9%.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Рівненської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Рівненській області задовольнити частково, апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 30 листопада 2023 року в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 1197959,82 грн змінити, зменшивши її розмір до 450 000,00 грн. та змінити в частині стягнення судових витрат понесених на правничу допомогу у розмірі 720,00 грн, зменшивши їх до 270 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 21 березня 2024 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.