Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2111/23 Головуючий у 1-й інст. Євген Татуйко
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Талько О.Б.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/2111/23 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Татуйка Є.О. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- визнати неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування заборгованості за кредитним договором б/н від 23.04.2010, укладеного між нею та АТ КБ «ПриватБанк» у сумі 18 315,51 грн.;

- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» скасувати (списати) заборгованість за кредитним договором б/н від 23.04.2010 у сумі 18 315,51 грн.;

- розірвати кредитний договір №б/н від 23.04.2010 укладений між нею та АТ КБ «ПриватБанк».

В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до укладеного договору б/н від 23.04.2010 вона отримала кредит в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 7000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Вказує, що у лютому 2016 року відповідач звернувся до суду з позов про стягнення з неї заборгованості, яка станом на 31.01.2016 складала 11 547,73 грн. Зазначає, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області у справі №278/467/16 з неї на користь банку було стягнуто заборгованість за договором б/н від 23.04.2010 у розмірі 11 547,73 грн. Вказує, що 13.06.2016 Житомирським районним судом Житомирської області було видано виконавчий лист №278/467/16-ц. Зазначає, що 21.09.2016 Житомирським районним ВДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду у справі №278/467/16-ц. Стверджує, що 18.11.2020 виконавче провадження №52276205 з примусового виконання виконавчого листа №278/467/16-ц закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення у відповідності до виконавчого документа, отже вважає, що рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2016 року у справі №278/467/16-ц виконано в повній мірі. Вказує, що у квітні 2023 року вона дізналася, що за нею рахується заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» у сумі 18 315,51 грн за кредитним договором від 23.04.2010. Зазначає, що відповідач після звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості продовжував збільшувати заборгованість за кредитним договором б/н від 23.04.2010. Враховуючи вищевикладене просила задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано припиненим зобов`язання за кредитним договором від 23 квітня 2010 року укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 в частині нарахування заборгованості: за простроченим тілом кредиту у сумі 6 239,74 гривні; за простроченими відсотками у розмірі 12 075,77 гривень. Визнано припиненим зобов`язання за кредитним договором від 23 квітня 2010 року укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 в частині сплати заборгованості: за простроченим тілом кредиту у сумі 6 239,74 гривні; за простроченими відсотками у розмірі 12 075,77 гривень за період з 25 лютого 2016 року по 01 травня 2023 року. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що місцевий суд у порушення ч. 2 ст. 264 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки періоду (більше 4-х років), який минув з дня ухвалення рішення по справі №278/467/16 та моменту закінчення виконавчого провадження з виконання вказаного судового рішення. Вважає, що позовна вимога про зобов`язання скасувати заборгованість за кредитним договором є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення права позивача. Зазначає, що позивач звертаючись до суду з позовною вимогою про розірвання кредитного договору б/н від 23.04.2010 не наводить жодних правових підстав для розірвання кредитного договору, крім того вказує, що копія самого кредитного договору до матеріалів справи позивачем не долучено. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 23 квітня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір б/н, за яким ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 7000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2016 року у справі №278/467/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 23 квітня 2010 року у розмірі 11 547,73 грн., що складається з наступного: 6239,74 грн заборгованість за кредитом; 4281,91 грн заборгованість за процентами за користування кредитом; 500 грн штраф (фіксована частина); 526,08 грн штраф (процентна складова).

Згідно постанови старшого державного виконавця Житомирського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 18.11.2020 виконавче провадження №52276205 з примусового виконання виконавчого листа №278/467/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 11 547,73 грн закінчено у зв`язку із фактичним його виконанням.

Відповідно до виписки по рахунку позивача та розрахунку заборгованості за договором б/н від 23.04.2010 вбачається наявність у ОСОБА_1 заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» у сумі 18 315,51 грн.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що банк протиправно нараховував відсотки після пред`явлення позову у справі №278/467/16.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Щодо меж розгляду справи.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян (держави), правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ст. 13 ч.ч.1, 3 ЦПК України).

Вирішуючи позов по суті, суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, оскільки вийшов за межі позовних вимог.

Виходячи зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 просила: - визнати неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування заборгованості за кредитним договором б/н від 23.04.2010, укладеного між нею та АТ КБ «ПриватБанк» у сумі 18 315,51 грн.; - зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» скасувати (списати) заборгованість за кредитним договором б/н від 23.04.2010 у сумі 18 315,51 грн.; - розірвати кредитний договір б/н від 23.04.2010 укладений між нею та АТ КБ «ПриватБанк».

ОСОБА_1 не ставила питання про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором від 23 квітня 2010 року укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та нею в частині нарахування та сплати заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 6 239,74 гривні і за простроченими відсотками у розмірі 12 075,77 гривень.

Відтак, доводи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права і вийшов за межі позовних вимог прийняті до уваги і є підставою для скасування рішення суду.

Щодо суті позовних вимог.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Кредитор (банк) має право (за наявності підстав) на отримання компенсаційних виплат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, однак банк має звернутись із такими вимогами до боржника, а не самовільно здійснювати такі нарахування.

У даній справі, встановлено, що ОСОБА_1 виконала зобов`язання за договором б/н від 23.04.2010 у повному обсязі, підстави вважати зобов`язання невиконаним відсутні, що відповідно до вимог закону є підставою для припинення зобов`язань за таким договором.

Відтак, із моменту виконання у повному обсязі зобов`язань, визначених рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2016 року (справа №278/467/16-ц) про стягнення заборгованості за кредитом, зобов`язання позивача за цим договором припинилися.

Подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 27 квітня 2022 року у справі №477/33/20 (провадження №61-2817св21) та від 25 травня 2022 року у справі №570/1657/18 (провадження №61-7781св21).

У силу положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У разі, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав і законних інтересів осіб. Такі права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити в рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, провадження №12-80гс20).

Одним зі способів захисту, який передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, є визнання права.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.

Виходячи з наведеного, способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.

Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (провадження №14-67цс20).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі №910/14224/20, провадження №12-20гс22).

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права чи інтересу та припинення дій, які порушують це право або інтерес. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. При цьому правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У справі, яка розглядається пред`явлені позивачем вимоги про визнання неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування заборгованості за кредитним договором б/н від 23.04.2010, про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» скасувати (списати) заборгованість за кредитним договором б/н від 23.04.2010 у сумі 18 315,51 грн не відповідають критерію ефективності способу захисту порушеного права, оскільки належним способом захисту є саме визнання припиненими зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором б/н від 23.04.2010 внаслідок їх повного виконання, як превентивний спосіб захисту у правовідносинах між позивачем і відповідачем, який має забезпечити, щоб обидві сторони могли знати свої права та обов`язки за кредитним договором та діяти, не порушуючи їх.

Подібний висновок викладено у пункті 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі №910/14224/20 (провадження №12-20гс22).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20).

Враховуючи викладене позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з підстав обрання ОСОБА_1 неефективного способу захисту прав.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», з позивача на користь банку підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1610,40 грн.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1610,40 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 14 березня 2024 року.

Головуючий

Судді