ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/203/24 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірський Б.О.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря - Дідух М.Є.

представника позивача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/13289/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Сабатюк Наталія Петрівна на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 листопада 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Сабатюк Н.П. звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2022 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_3 .

До одного року відповідачка проявляла турботу про дитину, однак після року залишила дочку на виховання йому та його батькам, а їх подружні відносини припинилися, будь-якої допомоги, уваги щодо дитини мати не проявляла, у зв`язку з чим він змушений виховувати дитину самостійно.

Зазначав, що дитина проживає та зареєстрована із ним за адресою: АДРЕСА_1 та всі питання щодо виховання дитини і забезпечення її життя вирішуються позивачем та його батьками без участі та підтримки з боку матері.

Відповідачка після одного року від народження доньки не проявляла інтересу до неї, не цікавилася її життям та на даний час перебуває закордоном і не приймає жодної участі в житті дитини.

Вважав, що зазначені обставини можна розцінювати як ухилення матері від виховання дитини, свідоме нехтування нею своїми обов`язками, що є підставою для позбавлення батьківських прав, відтак з цих підстав просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виховання неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на Орган опіки та піклування Тернопільської міської ради контроль за виконанням батьківських обов`язків.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Сабатюк Наталія Петрівна, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалите нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Вказує на те, що після попередження відповідачки судом першої інстанції, відношення до дитини з її боку не змінилось, жодних кроків щодо виконання своїх батьківських обов`язків нею не здійснювалось та вона й надалі не робить будь-яких дій для встановлення спілкування з дитиною.

Звертає увагу на те, що відповідачка перед початком повномасштабної війни покинула країну та залишила дитину на території України, де існує загроза її життю та здоров`ю, чим не виконує своїх батьківських обов`язків.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради надало висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачки відносно дочки.

Посилається на правовий висновок Верховного Суду, що міститься в постанові від 26 квітня 2022 року у справі №520/8264/19 про те, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини.

Вважає, що матеріалами справи підтверджується винна поведінка відповідачки та її свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сабатюк Н.П. апеляційну скаргу в її межах підтримала, посилаючись на доводи викладені в ній.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась і не повідомила причин неявки, будучи належним чином повідомленою про день, час і місце розгляду справи

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини справи.

ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2022 року у справі № 607/7123/22.

ІНФОРМАЦІЯ_3 від шлюбу народилася дочка ОСОБА_3 .

Малолітня ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 - за місцем реєстрації батька - ОСОБА_1 .

Згідно характеристики № 28 від 29 травня 2023 року, виданої директором Тернопільського закладу дошкільної освіти № 6 Тернопільської міської ради Гаврилюк І., на ОСОБА_4 (бабусю ОСОБА_3 ), ОСОБА_3 , з 15 березня 2023 року відвідує дошкільний заклад, завжди приходить охайна, чиста, дитина весела, життєрадісна, всебічно розвинена. Бабуся ОСОБА_4 приводить дитину і забирає з закладу вчасно, активно займається вихованням внучки. Мама ОСОБА_2 у вихованні та догляді за дитиною участі не бере, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, в дошкільний заклад не приходить. Від початку відвідування і по даний час дитину приводить і забирає тільки бабуся і дідусь.

Згідно відповіді директора КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» № 414 від 30 червня 2023 року, ОСОБА_3 , перебуває на обліку в лікаря-педіатра КНП «ТМДКЛ» ОСОБА_5 з народження. Матір`ю дитини укладено та підписано декларацію з даним лікарем 03 червня 2020 року. До 1-го року мати з дитиною щомісячно відвідувала дитячу поліклініку, виконувала призначення лікаря. Щеплення дитини проводилися згідно календаря щеплень в повному об`ємі. З 2023 року з дитиною на огляд в поліклініку приходить тільки бабуся. Протягом 2023 року мати з дитиною зі скаргами на стан здоров`я дитини не зверталася.

Згідно довідки № 447/РВ3 від 12 квітня 2023 року, виданої командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 , ОСОБА_1 призваний по мобілізації та перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

30 березня 2023 року із заявою до Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області звернувся ОСОБА_7 , за фактом того, що колишня невістка ОСОБА_2 неналежно виконує батьківські обов`язки, та не доглядає за малолітньою донькою ОСОБА_3 .

Згідно інформації, наданої ГУНП в Тернопільській області № 3177/01/6-2023 від 11 вересня 2023 року, ОСОБА_2 в період з 01 січня 2017 року по 11 вересня 2023 року до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалася.

З інформації, наданої Державною прикордонною службою України № 607/13289/23 від 15 вересня 2023 року, встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 08 лютого 2022 року виїхала з території України.

Згідно висновку органу опіки та піклування від 01 листопада 2023 року № 1329, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У висновку зазначено, що представник батька дитини Сабатюк Н. на засіданні комісії повідомила, що ОСОБА_1 на даний час перебуває на території проведення воєнних дій, тому не може особисто бути присутнім. На даний час вихованням, матеріальним забезпеченням, навчанням дитини займаються бабуся з дідусем, оскільки мати дитини ОСОБА_1 покинула доньку та проживає за межами території України. Також представником повідомлено, що матір з початку 2022 року жодної участі у вихованні дитини не приймає, не цікавиться здоров`ям, фізичним та духовним розвитком доньки, жодних з покладених законом на матір обов`язків не виконує. Працівниками управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради проведено обстеження умов проживання, де ОСОБА_1 проживає разом з дочкою і своїми батьками у квартирі, яка складається з однієї кімнати. Для дитини створені всі умови для повноцінного та гармонійного розвитку. Мати дитини на засідання комісії не з`явилася.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно дитини є свідомим нехтуванням ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо неї, та за відсутності в матеріалах справи доказів умисного ухилення нею від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Верховний Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 10.11.2023 року в справі №401/1944/22).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, судом першої інстанції слушно констатовано відсутність доказів застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, проведення бесід, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Сам факт звернення ОСОБА_7 30 березня 2023 року із заявою до Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області про те, що колишня невістка ОСОБА_2 неналежно виконує батьківські обов`язки, та не доглядає за малолітньою донькою ОСОБА_3 , в даному випадку, правового значення немає, оскільки не спростовує вищезазначену встановлену судом обставину.

Також суд правильно вказав на відсутність в матеріалах справи доказів умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що неможливість матір`ю піклуватися про дитину через перебування закордоном, без надання доказів її винної поведінки та свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Крім цього, позивач не навів переконливих аргументів, в чому полягатиме захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та не надав доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Відтак колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки не забезпечуватиме якнайкращих інтересів дитини.

Судом першої інстанції вірно, в силу ст. 212 ЦПК України та ст. 19 СК України, не взято до уваги висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо її доньки, оскільки цей висновок недостатньо мотивований та в ньому не зазначено, які саме інтереси малолітньої дитини враховано.

Оскільки у матеріалах справи немає належних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні доньки, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про невстановлення правових підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно її малолітньої доньки.

Колегія суддів наголошує на тому, що позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам стосовно дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Згідно абз. 2 п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Враховуючи вищенаведене, обставини справи та поведінку матері дитини, суд першої інстанції підставно попередив відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання доньки, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Апеляційний суд вважає нерелевантним посилання позивача на правовий висновок Верховного Суду, що міститься в постанові від 26 квітня 2022 року у справі №520/8264/19 з огляду на наступне.

У постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він свідомо обрав такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України; відповідач з 2014 року проживає за межами України та з указаного часу не бере участі у вихованні дітей, не піклується про них, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дітей, як складову частину виховання; відповідач був достовірно обізнаний про тяжку життєву ситуацію дітей, викликаною хворобою та смертю їх матері, однак не вжив заходів для забезпечення догляду за дітьми, які після смерті матері були позбавлені будь-якого батьківського піклування, що викликало необхідність встановлення опіки над ними та призначення опікуна.

Аналізуючи наведене, оскаржуване судове рішення ухвалене за інших фактичних обставин.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 13 березня 2024 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Хома М.В.