ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/679/24 Справа № 932/2240/23 Суддя у 1-й інстанції - Овчиннікова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевкової Каріни Ігорівни на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору-продажу домоволодіння недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору-продажу домоволодіння недійсним (а.с. 2-5), в обґрунтування якого посилався на те, що 18.04.2007 року на підставі оскаржуваного договору купівлі-продажу ВЕО №148077, ОСОБА_3 - мати позивача, придбала у відповідача домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Син прийняв спадщину своєчасно.

Однак на момент укладання угоди купівлі-продажу будинку з житловою площею не існувало, на його місці був об`єкт самочинного будівництва.

Тому вважає, що був укладений удаваний правочин, оскільки житловий будинок загальною площею 32,5 кв.м, житловою площею 18.6 кв.м, не існував.

Тобто укладений був договір купівлі-продажу будівельних матеріалів, відсутній був предмет договору.

Таким чином, порушуються права позивача у реалізації спадкового права.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати договір купівлі-продажу ВЕО №148077, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Насобіною Г.О. за реєстровим номером №2098, домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 32,5 кв.м, житловою площею 18,6 кв.м, з площею земельної ділянки 270 кв.м, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , недійсним правочином.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору-продажу домоволодіння недійсним, відмовлено в повному обсязі (а.с. 46, 48-52).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити (а.с. 59-61).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

ОСОБА_2 не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Адвокат Воронко В.С., який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав до суду апеляційної інстанції письмові пояснення, в яких зазначає, що наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 (а.с. 81-84).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ч. 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №1412 виконаний Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Матір`ю зазначено ОСОБА_3 .

З копії договору купівлі-продажу домоволодіння від 18 квітня 2007 року, посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Г.О. за реєстровим №2098, судом встановлено, що ОСОБА_4 за довіреністю, посвідченою 12.04.2007 року приватним нотаріусом Насобіною Г.О., від імені ОСОБА_2 продала та ОСОБА_3 купила домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 270 кв.м. розташовані: А-1 - житловий будинок , цег., житлова площа - 18,6 кв.м, загальна площа - 32,5 кв.м., Б-сарай цег., Е - навіс, 1-3, 1-споруди.

З витягу від 23.04.2007 року судом встановлено, що за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.2007 року за реєстровим №2098, на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис №1855 виконаний Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі ВДРАЦС.

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 березня 2018 року вбачається, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Красота Т.О. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що спадкоємцем не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення зазначеної нотаріальної дії.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що у даній справі сторонами не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження удаваності (недійсності) правочину від 18.04.2007 року, а тому дійшов обгрунтованого висновку про необгрунтованість позовних вимог та відмовив в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що встановлення факту того, що прізвище спадкодавця (матері позивача) написано по різному в різних документах, та все це є одна і та сама особа мало відбутись в межах даної справи, колегія суддів вважає безпідставними оскільки позивачем не ставилось вимоги про встановлення факту про те, що особа зазначена в свідоцтві про народження позивача та в свідоцтві про смерть, а також особа зазначена в договорі купівлі-продажу спірного домоволодіння є однією особою, разом з цим, суд розглядає справи в межах позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент укладення спірного договору у 2007 році відбувалось будівництво на місці будинку, тобто на місці домоволодіння насправді були будівельні матеріали колегія суддів не бере до уваги виходячи з наступного.

Згідно п. 1 договору купівлі-продажу домоволодіння від 18.04.2007 року ОСОБА_4 діючи від імені ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купила домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . На земельній ділянці площею - 270,00 кв.м. розташовані: А-1 - житловий будинок, цег., житлова площа - 18,6 кв.м., загальна площа - 32,5 кв.м., Б - сарай цег., Е - навіс, 1-3, І - споруди (а.с. 8 зворот).

Зі змісту постанови приватного нотаріуса ДМНО Красота Т.О. від 02.03.2018 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії видно, що відповідно до листа-відповіді КП "ДМБТІ" ДОР від 26.05.2017 року за №6736 житловий будинок літ. А-1 житловою площею - 18,6 кв.м.; загальною - 32,5 кв.м., сарай літ. Б, навіс літ. У, споруди №1-3 - знесено, та побудовано новий житловий будинок літ. Ж-3 (2008 року побудови), житловою площею - 141,7 кв.м., загальною - 301,8 кв.м., споруди №1-6, І, право власності на новий житловий будинок не оформлювалось (а.с. 6).

З вказаного вище колегія суддів встановила, що у 2008 році спірне домоволодіння дійсно було знесено та на його місці було побудовано новий житловий будинок, тобто вже після укладання спірного договору, що спростовує доводи позивача про те, що на момент укладення договору купівлі-продажу домоволодіння на його місці були будівельні матеріали.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянти не скористався наданим йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевкової Каріни Ігорівни - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна