Провадження № 2/932/950/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

за участю секретаря судового засідання - Білоконь О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом вселення, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом вселення. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що їй ОСОБА_1 на праві власності на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року належить 21/80 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Відповідачці ОСОБА_2 на праві власності на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2010 належить 7/80 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , але право власності в передбаченому законом порядку до цього часу відповідачкою не зареєстроване. Належні їй та відповідачці ОСОБА_2 частини складають 7/20 частин спірного домоволодіння (21/80+7/80); 7/20 частин вказаного спірного домоволодіння складають квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з приміщень в житловому будинку А-1: 1-1 житлова кімната 19,3 кв.м.; 1-2 житлової кімнати площею 9,3 кв.м.; 1-3 житлової кімнати площею 16,8 кв.м.; 1-4 житлової кімнати площею 11,7 кв.м.; 1-5 коридору площею 3,2 кв.м.; 1-6 коридору площею 2,8 кв.м.; житлова площа складає 57,1 кв.м., загальна 63,1 кв.м.

Позивач зазначає про те, що відповідачка ОСОБА_2 проживає в спірному домоволодінні зі своєю сім`єю. Не зважаючи на те, що частка ОСОБА_2 в праві власності складає 1/4 частину, а її позивачки частки від загальної частини належного їм на праві власності спільної часткової власності майна, відповідачка навіть не впускає її у двір, хвіртка якого зачиняється на замок. Вона неодноразово ходила до будинку, стукала у хвіртку, намагалася хоча би поговорити з нею щодо користування спільним майном, але жодного разу відповідачка не відчинила хвіртку, вона залишала записку зі своїм номером телефону, але поспілкуватися з нею вона не змогла, відповідачка жодного разу їй не зателефонувала. Позивач вказує, що вона бажає проживати в будинку, користуватися ним, але відповідачка їй в цьому перешкоджає. Крім того, їй необхідно виготовити нову технічну документацію на належну їй частину домоволодіння, але вона не має можливості забезпечити доступ спеціалісту до вказаного об`єкту нерухомого майна. Посилаючись на зазначене, позивач у позові просить суд ухвалити рішення, яким вселити її в житловий будинок АДРЕСА_3 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2019 для розгляду даної справи був визначений суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Литвиненко І.Ю., яким був заявлений самовідвід від розгляду даної цивільної справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2019 для розгляду даної справи був визначений суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Сліщенко Ю.Г., який ухвалою від 16.12.2019 прийняв справу до свого провадження, призначив проведення підготовчого засідання у справі.

Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 11.03.2021 №133 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2021 для розгляду даної цивільної справи визначена суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцева Т.О.

Ухвалою від 31 березня 2021 року суддею прийнято справу до свого провадження, визначено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою від 04 січня 2022 року здійснено перехід від розгляду даної цивільної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, призначено судове засідання по розгляду даної справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 з представником позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові, та просили задовольнити.

В подальшому, у поданій суду 28.10.2024 заяві представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала, просила розглядати справу у відсутності позивача та її представника.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзив на позовну заяву не надала, через канцелярію суду надала заяву про відкладення судового засідання, посилаючись на воєнний стан в Україні.

Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247, статтей 280-282 ЦПК України, за згодою позивача, розгляд справи здійснюється судом 28.10.2024 за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та в заочному порядку.

Вислухавши учасників справи, свідка, ознайомившись з матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачці ОСОБА_1 на праві власності на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року, ухваленого у цивільній справі № 200/11058/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, належить 21/80 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням суду, яке вступило в законну силу, також визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,038 га (кадастровий номер :02:362:001 (66111009), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Належність ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності 21/80 частин домоволодіння АДРЕСА_1 підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.10.2019 № 183962185; Відповіддю № 280942 від 19.10.2023 з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно; Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 310765043 від 26.09.2022.

Відповідачці ОСОБА_2 на праві власності на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2010 належить 7/80 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Зазначене рішення суду ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, яким визнано право власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_3 на 21/80 частин та за ОСОБА_2 на 7/80 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Цим же рішенням суду, яке вступило в законну силу, визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину за кожним земельної ділянки площею 0,038 га (кадастровий номер :02:362:001 (66111009), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вбачається, що право власності на зазначену частину домоволодіння в передбаченому законом порядку до цього часу відповідачкою ОСОБА_2 за собою не зареєстроване, що не спростовано.

Відповідно до матеріалів справи домоволодіння АДРЕСА_1 складається з (опис): житловий будинок літ.А-1 загальною площею 159,7 кв.м., житловою площею 121,4 кв.м., сарай літ.Б, сарай літ.В, гараж літ.Г, споруди №2,3,4,5.

Таким чином, належні ОСОБА_1 та відповідачці ОСОБА_2 частки складають 7/20 частин спірного домоволодіння (21/80+7/80), які складають квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з приміщень в житловому будинку А-1: 1-1 житлова кімната 19,3 кв.м.; 1-2 житлової кімнати площею 9,3 кв.м.; 1-3 житлової кімнати площею 16,8 кв.м.; 1-4 житлової кімнати площею 11,7 кв.м.; 1-5 коридору площею 3,2 кв.м.; 1-6 коридору площею 2,8 кв.м.; житлова площа складає 57,1 кв.м., загальна 63,1 кв.м., що не спростовано.

Як зазначає позивач, відповідачка ОСОБА_2 проживає в спірному домоволодінні зі своєю сім`єю. ОСОБА_2 не впускає ОСОБА_1 у двір зазначеного домоволодіння, хвіртка якого зачиняється на замок, та відповідно не впускає її у домоволодіння. ОСОБА_1 неодноразово ходила до будинку за вказаною адресою, як сама так із чоловіком та племінником, стукала у хвіртку, залишала записку із своїм номером телефону, намагалася хоча би поговорити з ОСОБА_2 щодо порядку користування спільним майном, проте жодного разу відповідачка не відчинила хвіртку і їй не зателефонувала.

Позивач вказує, що вона бажає проживати в будинку АДРЕСА_1 , користуватися ним, але відповідачка їй в цьому перешкоджає. Крім того, їй необхідно виготовити нову технічну документацію на належну їй частину домоволодіння, але вона не має можливості забезпечити доступ спеціалісту до вказаного об`єкту нерухомого майна, тому вона вимушена звернутися до суду із даним позовом про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом вселення.

На підтвердження доводів позивачки ОСОБА_1 в судовому надав пояснення свідок ОСОБА_4 , який під присягою пояснив, що ОСОБА_1 є його тіткою, вона успадкувала частину будинку по АДРЕСА_1 , проте відповідач її не впускає до будинку, йому відомо, що вона неодноразово їздила до будинку як сама так і зі своїм чоловіком. Він за проханням ОСОБА_1 в період з 2019 та до літа 2023 року 4-5 разів з нею їздив до вказаного будинку, ОСОБА_1 не могла потрапити до будинку, оскільки хвіртка у двір зачинена, вона кричала та кликала відповідачку, проте відповідач не виходить до неї та уникає від спілкування

Враховуючи чинення перешкод в користування вищевказаним нерухомим майном, позивач ОСОБА_1 07.07.2023 звернулась Відділення поліції №7 Дніпровського РУП Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з заявою, в якій просила органи поліції прийняти заходи до ОСОБА_2 , яка мешкає за адресою АДРЕСА_1 , та яка перешкоджає їй потрапити в її будинок, який знаходиться за вищевказаною адресою, про що працівниками поліції зазначеного Відділення був складено Протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 07.07.2023.

Листом від 21.08.2023 за № 43.7/ЖЕО-21090 ОСОБА_1 була повідомлена начальником Відділення поліції №7 Дніпровського РУП Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про те, що її заява зареєстрована 07.07.2023 до Журналу єдиного обліку про вчинені кримінальні правопорушення та інші події ВП №7 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області за № 21090, вивчено та розглянуто; в ході розгляду даного звернення було здійснено вихід за адресою АДРЕСА_1 з метою встановлення обставин, вказаних у зверненні, можливих свідків та очевидців, але двері до будинку ніхто не відчинив, що унеможливлює встановити вищевказане; зазначено, що в разі виявлення ОСОБА_2 її буде притягнуто до відповідальності згідно чинного законодавства, про що заявницю буде повідомлено додатково.

Відповідно ж до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішення у якій суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

Відповідно до п. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 : «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.»

Невід`ємною умовою становлення правової держави є дотримання прав і свобод громадянина, особливо тих, що гарантовані Конституцією. В умовах сьогодення у суспільстві все більш зміцнюється та виходить на перший план розуміння права на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Так, права людини, що невідривно пов`язані з житловими, встановлені та захищаються низкою нормативних актів, що діють в Україні. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди.

У рішенні по справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Таким чином, вищенаведеними положеннями чинного законодавства України передбачено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, у цьому випадку відповідно до змісту статтей 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не надає позивачці ОСОБА_1 можливості вселитися в житловий будинок АДРЕСА_3 , співвласником якого вона є, чим чинить перешкоди у користуванні нею належним їй на праві власності нерухомим майно, в зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом про усунення їй перешкод в здійсненні права власності та вселення у вказаний будинок, тому за встановлених судом обставини право позивачки як співвласника власника цього домоволодіння на вільне розпорядження та користування своїм майном підлягає судовому захисту.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з ухваленням рішення про усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні належною їй на праві власності частиною домоволодіння, шляхом вселення її в житловий будинок АДРЕСА_3 .

Будь-яких доказів в спростування позовних вимог відповідачем ОСОБА_2 суду не надано. З матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 була обізнала про розгляд справи та про дату, час та місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явилась, не подала відзив на позовну заяву. Також, з матеріалів справи вбачається, що перед кожним призначеним у даній справі судовим засіданням до канцелярії суду надходили заяви ОСОБА_2 , в якій вона повідомляла про свою обізнаність про призначену дату судового засідання та про те, що не може бути присутньою на засіданні з приводу воєнного стану в країні та не може ризикувати своїм життям та наражати на небезпеку своїх малолітніх дітей, просила не розглядати справу без неї та перенести засідання на більш спокійний час.

Разом з цим, відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

ЄСПЛ у своїх рішеннях у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року зазначив, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду, за своєю природою, потребує регулювання з боку держави.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Як зазначалось, відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини своєї неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору (частини перша, друга, п`ята статті 223 ЦПК України).

У рішенні від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03, у справі «Цихановський проти України» ЄСПЛ зазначив «:…. саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні».

Статтею 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи (ч.1). Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч.5).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Відповідно до положень ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан строком на 30 діб, який згодом неодноразово був продовжений. Для врегулювання питання функціонування судової влади в Україні в умовах воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією з боку рф 02 березня 2022 року Рада суддів України оприлюднила рекомендації роботи судів в умовах воєнного стану, відповідно до яких: по можливості відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів) та знімати їх з розгляду, зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя. Справи, які не є невідкладними, розглядати лише за наявності письмової згоди на це усіх учасників судового провадження; роз`яснювати громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із воєнними діями та можливість розгляду справ в режимі відеоконференції; якщо за об`єктивних обставин учасник провадження не може брати участь в судовому засіданні в режимі ВКЗ за допомогою технічних засобів, визначених КПК, як виняток допускати участь такого учасника в режимі ВКЗ за допомогою будь-яких інших технічних засобів, в тому числі і власних.

Таким чином, в умовах воєнного стану з метою дотримання завдання щодо справедливого та своєчасного розгляду спорів учасникам справи на законодавчому рівні роз`яснено щодо наявності можливості скористатися визначеними ЦПК України заходами щодо подання заяв про розгляд справи без участі сторін (в порядку письмового провадження) або відкладення розгляду справи, про участь у справі через представника або в режимі відеоконференції.

Як зазначено вище, з матеріалів справи вбачається, що дана цивільна справа перебуває в провадженні Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з листопада 2019 року, протягом всього часу перебування справи в провадженні суду відповідач ОСОБА_2 в судові засідання не з`являлася, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, та перед кожним судовим засіданням від її імені надходили до канцелярії суду заяви про відкладення судового засідання в зв`язку із карантином та епідемією коронавірусу, та згодом в зв`язку з введенням воєння стану в Україні.

Разом з цим, за весь час перебування даної цивільної справи в суді відповідачем не надано будь-яких доказів в спростування позовних вимог та відзиву на позовну заяву, та не заявлялось клопотання про участь у судовому розгляду з використанням визначених ЦПК України заходів, а саме щодо подання заяви про розгляд справи без участі або про участь у справі через представника або в режимі відеоконференції.

Таким чином, з урахуванням вищенаведених положень чинного законодавства та встановлених обставин справи, справа розглядається на підставі наявних у ній доказів та у відсутності відповідачки, в заочному порядку.

Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року №63566/00).

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, зважаючи на те, що суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати по справі сплачений судовий збір у сумі 768 гривень 40 копійок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 11-13, 81, 141, 209, 265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом вселення, - задовольнити.

Усунути перешкоди в здійсненні права власності та вселити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в житловий будинок АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , понесені витрати по справі сплачений судовий збір в сумі 768 гривень 40 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Т.О. Кудрявцева