РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/3029/22

Номер провадження 2/495/581/2024

11 грудня 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Анісімової Н.Д.

при секретарі судового засідання Кракатиці В.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину спільного майна подружжя, суд

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину спільного майна подружжя, в якому просила суд:

- встановити факт проживання однією сім`єю (у фактичних шлюбних відносинах) без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 2016 року по день смерті ОСОБА_5 , тобто по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,00 кв.м., житловою - 29,4 кв.м.

- у разі задоволенні позову стягнути судові витрати з Відповідача на користь позивачки.

Стислий виклад позиції позивача

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що з середини 2016 року позивач через спільних друзів познайомилась із ОСОБА_5 .

Через декілька місяців їх спільного знайомства їх відносини із ОСОБА_5 стали більш тісними та близькими. Протягом спільного знайомства вони проводили багато часу разом у їх друзів та родичів, на святах, відпочинку. Близькість стосунків підтверджується тим, що ОСОБА_6 знайомив позивача із своїми родичами та друзями.

У період їх відносин позивач та ОСОБА_5 працювали у м. Білгород-Дністровському та не мали власного житла. ОСОБА_1 проживала у найманій квартирі в житловому будинку АДРЕСА_2 .

Приблизно в жовтні 2016 року ОСОБА_5 запропонував позивачу придбати власне житло та почати спільне життя разом у власній оселі. Приблизно з цього часу вони почали разом жити у найманій ОСОБА_1 квартирі. Протягом декількох тижнів ОСОБА_5 перевіз свої речі до вказаної квартири, вони разом придбали деяку побутову техніку. Саме незручності проживання у найманій квартирі і бажання мати власне житло спонукало ОСОБА_6 , якнайшвидше придбати власну оселю та створити повноцінну родину.

На початку 2017 року ОСОБА_5 запропонував позивачу переглянути декілька варіантів квартир та будинків в різних районах м. Білгород-Дністровський. Протягом тижня позивач із ОСОБА_6 переглядали квартири та зупинили свій вибір на квартирі АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 влаштовувало, що квартира має дві кімнати та знаходиться на невисокому поверсі, зручне розташування будинку та близькість до зупинок, магазинів та роботи.

23.01.2017 позивач із ОСОБА_6 за спільні заощадження придбали вищевказану квартиру по АДРЕСА_3 (дев`яносто тисяч) грн. Договір купівлі-продажу зазначеної квартири був оформлений на ОСОБА_6 з тих причин, що позивач мала невиконанні боргові зобов`язання перед третіми особами. Тому для неї було важливо залишити свій майновий стан незмінним протягом часу наявності у неї боргів.

Протягом декількох років з моменту придбання спірної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_5 придбавали побутову техніку, меблі та планували майбутній ремонт, для чого відкладали частину доходів.

З часу переїзду до нової квартири ОСОБА_6 займався різною діяльністю та протягом більш ніж року з серпня 2018 року по січень 2020 року був безробітний та не мав джерел постійного доходу. Незважаючи на ці обставини та наявність у позивача роботи та заробітної плати, вони продовжували вести спільний побут, сплачувати комунальні платежі, придбавали особисті речі, організовували відпочинок та дозвілля із близькими друзями, святкували дні народження, свята, тощо. Також протягом цього часу вони провели невеликий ремонт у ванній кімнаті та кухні їх квартири.

Протягом вказаного періоду ОСОБА_1 працювала у відділені банку далеко від нашої квартири. Так як ОСОБА_6 не був обтяжений роботою, він завжди приходив до позивача та вони разом повертались до дому. Так само ОСОБА_6 супроводжував позивача і на роботу.

В січні 2020 року ОСОБА_6 був прийняти на роботу до Білгород-Дністровської міської ради та вони разом прийняли рішення відкласти гроші та провести спільний відпочинок за кордоном у доньки позивача ОСОБА_7 , яка проживала та працювала у Польщі.

Так в вересні-жовтні 2021 ОСОБА_1 разом із ОСОБА_6 вирушили у відпочинок до Польщі. Ними були придбані спільні квитки. Тиждень вони провели разом із донькою позивачки та ОСОБА_6 , ходили на екскурсії, відпочивали, тощо.

Після цього в 2022 році ОСОБА_1 із ОСОБА_6 вирішили закінчити ремонт в квартирі та почали активно придбавати будівельні та оздоблювальні матеріали.

З березня 2021 року ОСОБА_5 уклав контракт з Державною прикордонною службою України в особі ІНФОРМАЦІЯ_4 про проходження військової служби.

У власноруч поданій автобіографії ОСОБА_6 зазначив ОСОБА_1 у графі «Дружина», вказавши її місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

Так само ОСОБА_6 зазначив позивача контактною особою в особовій справі військовозобов`язаного. Поряд з цим, інших осіб, як то доньку, ОСОБА_6 в жодному документів не зазначив, як близьку особу. В березні 2022 року через введення військового стану та початком російського вторгнення на територію України ОСОБА_6 був відправлений до зони активних бойових дій. Протягом служби ОСОБА_6 в ЗСУ в лютому-травні 2022 року, останній переводив на особистий банківський рахунок позивача гроші на утримання їх квартири, розрахунки із будівельниками, оплату комунальних платежів, тощо.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 героїчно загинув на фронті захищаючи нашу країну. Похованням та проведенням ритуальних послуг займалась позивач. Допомогу в цьому позивачу також надавали близькі друзі ОСОБА_6 .

На підставі викладеного просить суду позов задовольнити.

Стислий виклад позиції відповідача, викладеної у відзиві

Сторона відповідача вважає, що позовна заява є такою, що не ґрунтується на достатніх та достовірних доказах, є безпідставною та не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, в позовній заяві позивачка стверджує, що з середини 2016 року познайомилась з ОСОБА_5 та між ними виникли тісні стосунки після чого вони, нібито, стали проживати у сумісно у однією сім`єю. Це не відповідає дійсності та не підтверджується згідно положень ст. 77, 78, 81 ЦПК України жодними достовірними та допустимими доказами.

Як стверджує сторона відповідача, з 2015 року ОСОБА_5 проживав разом з громадянкою ОСОБА_8 , з якою він познайомився 07.11.2015 під час його перебування на лікуванні у медичному закладі, де вона працювала. У цей час вони разом проживали у будинку, який належав ОСОБА_5 на праві власності, за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується Актом про фактичне місце проживання від 11.06.2022, з якого вбачається, що ОСОБА_5 за даною адресою в період - з початку 2016 року проживав разом з ОСОБА_8 до моменту відчуження даного будинку, яке було здійснено 18.01.2017 на користь ОСОБА_9 .

Стосовно допустимості доказів наданих позивачкою на підтвердження позовних вимог сторона відповідача зазначає, що до позовної заяви позивачкою були додані копії правовстановлюючих документів на квартиру завірені штампом «З оригіналом згідно», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , а саме Договір купівлі-продажу квартири від 23.03.2017 № 73, технічний паспорт на квартиру від 14.07.2005 реєстровий № 114-4908, також копію паспорта № НОМЕР_1 та ідентифікаційного коду ОСОБА_5 , його трудової книжки серія НОМЕР_2 , декларацій про його майновий стан, копії чеків на придбання будматеріалів. Однак, громадянка ОСОБА_1 не має жодних правових підстав для володіння та розпорядження оригіналами вказаних документів і заволоділа ними у спосіб не передбачений законом.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною п?ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві (в тому числі і будь-які документи) з часу відкриття спадщини.

ОСОБА_4 є єдиною спадкоємицею всього майна, у тому числі і оригіналів зазначених документів, які належали на момент смерті спадкодавцю - її батьку ОСОБА_5 . Спадкова справа № 7/2022 (номер у спадковому реєстрі 69274559), заведена 11.05.2022 Приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Рязанцевою О.Ю. (Довідка щодо відомостей стосовно спадкоємців у спадковій справі від 11.05.2022 № 56/02-14). Тобто, лише відповідачка має законні підстави розпоряджатися оригіналами вказаних документів. Проте у неї вони відсутні.

Відповідачка з моменту відкриття спадщини і до сьогодні позбавлена можливості попасти у квартиру, яка належала її батьку через те, що згідно показів сусідів невідомими особами, у даній квартирі були змінені замки і які відповідно мали можливість незаконно проникнути до її приміщень. При цьому зазначені вище документи, завірені копії яких позивачка надала у якості додатків до даного позову зберігалися у даній квартирі.

З даного приводу у ЄРДР зареєстроване кримінальне провадження за № 0000133 за ознаками злочину передбаченого ст. 356 КК України з приводу того, що 08.05.2022 невстановлена особа здійснила самоправні дії відносно майна покійного ОСОБА_5 всупереч встановленому законом порядку та розпочате досудове розслідування. При цьому, після ознайомлення з матеріалами даної цивільної справи до Білгород Дністровського РВП ГУНП в Одеській області 15.06.2022 р. було подано заяву про кримінальне правопорушення за ознаками складу злочину передбаченого ст. 185 КК України стосовно викрадення вказаних документів.

Також недопустимими є докази - копії чеків Приватбанку, які позивачка могла отримати лише користуючись банківською карткою ОСОБА_5 , на що вона не має жодних законних підстав.

З урахуванням наведеного, у сторони відповідача також виникають обґрунтовані сумніви у законності Акту про фактичне проживання особи без реєстрації № 145 від 10.05.2022.

Відповідач вважає, що наведені обставини свідчать про недопустимість наданих позивачкою доказів, так як одержані з порушенням порядку, встановленого законом і відповідно до положень ч. 1 ст. 78 ЦПК України не повинні братись до уваги.

Отже, з наведеного вбачається, що позивачка не надала жодних належних та допустимих доказів проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю з 2016 року та придбання квартири яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 в період їх спільного проживання за спільні кошти.

Твердження позивачки про спільне проживання з ОСОБА_5 з 2016 року спростовуються показами свідків. Квартиру за адресою: АДРЕСА_4 було придбано ОСОБА_5 за власні заощадження у 2017 році, коли він проживав з іншою жінкою - ОСОБА_8 . Сам по собі факт можливих близьких стосунків ОСОБА_1 з ОСОБА_5 з 2020 року не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Стислий виклад позиції позивача, викладеної у відповіді на відзив

Сторона позивача, вказує, що посилаючись на обставини начебто спільного проживання гр. ОСОБА_5 із громадянкою ОСОБА_8 , протягом 2015-2019 років, відповідач спростовує факт шлюбних відносин позивачки ОСОБА_1 із гр. ОСОБА_5 .

Разом з тим, як зазначає представник позивача, законодавець (ст. 74 СК України) та судова практика пов`язує можливість встановлення фактичних шлюбних відносин за відсутності в обох із сторін саме зареєстрованого шлюбу. Таким чином навіть якщо гр. ОСОБА_5 тимчасово проживав із іншою жінкою в період фактичних шлюбних відносин із позивачкою ОСОБА_1 це не є свідченням та належним доказом відсутності шлюбних відносин із позивачкою. Позаяк гр. ОСОБА_8 не заявлено позовних вимог про встановлення факту шлюбних відносин із гр. ОСОБА_5 так само суду не надано доказів наявності у них шлюбних відносин, таких як спільний бюджет, ведення спільного господарства, листування, спільний відпочинок, тощо. Так само відносно цього факту відсутнє відповідне судове рішення.

Отже, твердження (заперечення) відповідачки в цій частині не можуть бути підтвердженні та доведенні лише показами свідків та самої гр. ОСОБА_8 .

Щодо заперечення щодо обставин визначення гр. ОСОБА_5 свого сімейного стану, як «неодружений» в офіційних документах сторона позивача зазначає, що дійсно на момент проживання ОСОБА_5 спільно із позивачкою ОСОБА_1 протягом 2017-2022 років, вказівка ОСОБА_5 в документах (автобіографії, заявах про прийняття на роботу) свого сімейного статусу як неодружений» пов`язане лише із обізнаністю ОСОБА_6 про юридичну визначеність понять шлюбу, сім`ї, тощо. ОСОБА_6 вірно вказував про свій сімейний стан, оскільки на день заповнення останнім автобіографій ОСОБА_5 не перебував у зареєстрованому шлюбі, тому у відповідності до вимог Сімейного кодексу України, не мав права зазначати будь-кого своєю дружиною.

Разом з тим законодавець визначає інститут сім`ї не тільки за ознаками реєстрації шлюбу - ч. 2 ст. 3 СК України. Таким чином обставини того, що ОСОБА_5 вказував свій сімейний стан як «неодружений» не спростовує факт того, що останній не мав стосунки та перебував у фактичних шлюбних відносинах із позивачкою.

Також позивачка зазначає, що відповідачка не заперечує того факту, що за життя ОСОБА_5 дійсно постійно переказував гроші на рахунок позивачки ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними банківськими виписками. Разом з тим відповідач вважає, що такі дії ОСОБА_5 не свідчать про спільний сімейний бюджет, близькість відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та взаємність прав та обов`язків останніх. Позивачка звертає увагу суду на ту обставину, що в матеріалах справи наявні відповідні товарні чеки про придбання будівельних матеріалів, які використовувались для ремонту спірної квартири, в якій ОСОБА_1 спільно проживали разом із ОСОБА_6 . Позаяк самою відповідачкою не надано доказів, які б спростовували ту обставину, що кошти витрачались Позивачкою на власні потреби, або не в інтересах сім`ї.

Відповідачка заперечуючи факт того, що саме позивачка здійснила та оплатила ритуальні послуги з поховання ОСОБА_5 посилається та начебто отримання коштів від міської ради та повернення виконавцем ритуальних послуг грошей позивачці ОСОБА_1 . Разом з тим, наявні в матеріалах справи Договір-замовленням на ритуальні послуги від 07.05.2022 за № 381 та видаткова накладна № 5 від 11.05.2022 чітко та недвозначно доводять те, що саме Позивачка була замовником та платником послуг з поховання ОСОБА_5 .

Сам факт начебто повернення грошей ОСОБА_1 за наданні послуги з поховання лише 31.05.2022 не свідчить про те, що такі послуги не були наданні.

Крім того, позивачка зазначає, що вона мала у розпорядженні документи на спірну квартиру довгий та тривалий час, використовувала їх при укладенні договорів на надання послуг з обслуговування квартири (водопостачання, водовідведення, тощо), оплати рахунків за вказані послуги. Таким чином використання позивачкою спірних документів на житло не пов`язане із викраденням, а свідчить про те, що гр. ОСОБА_5 хоча і був власником спірної квартири, документи на неї все ж таки довіряв позивачці ОСОБА_1 , інакше зберігав би їх в іншому місці.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.2022 цивільна справа була передана на розгляд судді Анісімовій Н.Д.

Ухвалою суду від 24 травня 2022 року провадження по справі було відкрито, розгляд вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

13.06.2022 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

14.06.2022 представника позивача надійшла заява про витребування доказів та виклик свідків.

06.07.2022 від представника відповідача надійшла заява про виклик та допит свідків.

23.06.2022 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зміст якого викладено в описовій частині рішення.

04.07.2022 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, зміст якого викладений в описовій частині рішення.

07.07.2022 від представника відповідача надійшло клопотання про залучення письмових доказів.

07.07.2022 від представника позивача надійшла заява про виклик свідків.

25.07.2022 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

27.07.2022 від представника позивача надійшла заява про виклик свідків.

28.07.2022 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 16 серпня 2022 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Каланжова Владислава Івановича про витребування доказів було задоволено: витребувано з ІНФОРМАЦІЯ_6 (в/ч НОМЕР_3 ), належним чином посвідчену копію особової справи (що не становить військової та державної таємниці) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та витребувано у державного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу належним чином посвідчену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

26.08.2022 від НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України надійшла відповідь на ухвалу суду від 16.08.2022 щодо неможливості надати належним чином посвідчену копію особової справи ОСОБА_5 .

29.08.2022 від приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Рязанцевої О.Ю. надійшла копія спадкової справи № 7/2022 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5

09.09.2022 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

11.10.2022 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

21.11.2022 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

22.11.2022 від представника позивача надійшла заява про закриття підготовчого провадження по справі.

12.01.2023 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

02.02.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

06.02.2023 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 09 лютого 2023 року заяву представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Каланжова В.І. про виклик свідків по цивільній справі № 495/3029/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину спільного майна подружжя була задоволена.

20.02.2023 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

28.02.2023 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

14.03.2023 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

19.04.2023 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

26.04.2023 від представника позивача надійшла заява про долучення до справи письмових пояснень свідків.

09.05.2023 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції та про видачу технічних копій судових засідань.

21.06.2023 від представника відповідача 6надійшла заява про виклик та допит свідків.

22.06.2023 від представника відповідача 6надійшла заява про виклик та допит свідків.

27.06.2023 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

28.07.2023 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

07.09.2023 від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

18.01.2024 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

05.02.2024 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, згідно з якими з матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги викладені Позивачем в своїй позовній заяві є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на достатній кількості доказів. На думку Відповідача, поданням цього позову Позивач переслідує одну єдину корисливу мету - безпідставно заволодіти частиною Квартири.

У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак Позивач не надала доказів на підтвердження позовних вимог, про що свідчить наступне:

1. Щодо наданого доказу - копій сторінок трудової книжки ОСОБА_1 - сторона відповідача зазначає, що окрім тієї обставини, що Позивач була працевлаштована з 22.12.2016 по 2020 рік цей доказ жодним чином не стосується предмету спору та не доводить, що Позивач надавала кошти на придбання Квартири.

2. Щодо наданого доказу - копій сторінок трудової книжки ОСОБА_5 - сторона відповідача зазначає, що цей доказ свідчить, що ОСОБА_5 з 1990 року постійно був працевлаштований, а отже протягом тривалого часу міг заощаджувати кошти, які в подальшому витратив на придбання Квартири. Крім того, з пояснень свідків, ОСОБА_5 відчужив належний йому на праві власності будинок, та отримав грошові кошти, в тому числі за які придбав Квартиру.

3. Щодо наданого доказу - копій правовстановлюючих документів на Квартиру. З Договору купівлі-продажу квартири від 23 січня 2017 року (далі - «Договір») чітко вбачається, що в якості Покупця виступає виключно ОСОБА_5 . Так в пункті 2 Договору зазначено, що Покупець ( ОСОБА_5 ) передав Продавцю ( ОСОБА_10 ) 90 000 (дев`яносто тисяч) грн. 00 коп. до підписання цього Договору.

В пункті 6 Договору зафіксовано, що «Нотаріус довела до відома Продавця, а Продавець взяв до уваги той факт, на момент укладення цього договору Покупець у зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю, грошові кошти, що витрачаються Покупцем на придбання квартири за цим договором не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на ці грошові кошти (або їх частку), витрачені на купівлю квартири, у тому числі відповідно до ст. 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України відсутні». Таким чином, в Договорі нотаріусом було зафіксовано, що на момент купівлі Квартири ОСОБА_5 ні з ким однією сім`єю не проживав, кошти, які він сплатив за Договором є його особистою приватною власністю та відсутні будь-які особи, які б могли претендувати на ці кошти (з посиланням на ст. 74 Сімейного кодексу України).

Це є беззаперечним доказом того, що Квартира належала ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності. Вищенаведена обставина є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

4. Щодо наданих доказів - копій товарних чеків і накладних. Аналіз копій товарних чеків свідчить, що по формі в цих документах взагалі не передбачено графи «Покупець» чи «Замовник», а прізвище та ім`я Позивача, яке, до речі, міститься лише на деяких документах, виконано рукописним способом невідомою особою та невідомо в який час. Тому ці докази не підтверджують, що товар придбавався: по-перше, Позивачем, по-друге, за її кошти, по-третє, для ремонту саме Квартири, а не якогось іншого об`єкту. Ідентифікувати осіб, чиї підписи там містяться не є можливим, оскільки ПІБ продавця також не зазначено. Отже, фактично ці документи можуть підтверджувати лише реалізацію будівельних товарів, однак жодного взаємозв`язку з особою Позивача та Квартирою вони не доводять.

5. Щодо наданого доказу - Акту про фактичне проживання особи без реєстрації. В матеріалах справи міститься копія Акту про фактичне проживання особи без реєстрації вих. № 145 від 10.05.2022 (далі - «Акт») за підписом керівника ОСББ «ФРАНКО-14» Аблова В.С. Так, Аблов В.С. в вищезгаданому акті своїм підписом та печаткою ОСББ «ФРАНКО-14» засвідчує, що перевірив правдивість даних від мешканців будинку за адресою: АДРЕСА_6 : ОСОБА_12 (кв. АДРЕСА_7 ), ОСОБА_13 (кв. АДРЕСА_8 ), ОСОБА_14 (кв. АДРЕСА_9 ), про фактичне проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 .

Однак, в результаті отримання та аналізу інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що з березня 2017 року керівником ОСББ «ФРАНКО-14» є ОСОБА_15 . До березня 2017 року керівником ОСББ «ФРАНКО-14» був ОСОБА_16 .

Тобто, у Аблова В.С. , який безпідставно засвідчив та перевірив правдивість даних в Акті, не було повноважень підписувати подібні документи від імені керівника ОСББ «ФРАНКО-14», а отже і вся інформація, що там зазначена не є достовірною та не може бути використана, як доказ в цій справі. Додатковим аргументом того, що Акт, як доказ, не заслуговує на увагу суду, є відсутність попередження Аблова В.С. та інших осіб, що нібито складали акт про фактичне проживання Позивача в Квартирі, про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивої інформації та завідоме підроблення офіційних документів, які посвідчують певні факти.

6. Щодо наданого доказу - копії договору замовлення № 381 від 07.05.2022. В позові Позивач зазначає, що вона займалась похованням ОСОБА_5 та проведенням ритуальних послуг за власний кошт, і підтверджує ці обставини Договором - замовленням на ритуальні послуги від 07.05.2022 року № 381. Однак, представником Відповідача адвокатом Бумбою Орестом з метою перевірки цієї інформації за результатом направлення адвокатського запиту від ФОП ОСОБА_17 (Похоронне бюро «РИТУАЛ») було отримано відповідь, що Договір № 381 від 07.05.2022 укладався, однак «оплата за договором не була передбачена, ФОП ОСОБА_17 надав послуги та товари безкоштовно». Також у відповіді на адвокатський запит вказувалося, що Замовник (Позивач) здійснила переказ коштів на картку ОСОБА_17 за власним бажанням. Ці кошти були їй повернуті.

В Листі Виконкому Білгород-Дністровської міської ради від 05.07.2022 року №02/11-29-2055 також було зазначено, що за підсумками звернення ОСОБА_4 . Департаментом соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я було перераховано кошти на розрахунковий рахунок кафе « ІНФОРМАЦІЯ_7 » у сумі 42 000 грн. за оплату послуг з організації гарячого харчування під час проведення ритуального обіду загиблого батька ОСОБА_5 .

7. Щодо наданих доказів - копій особового листа та картки працівника Позивач, контракту та картки військовослужбовця ОСОБА_5 . В позові Позивач в якості доведення своїх нібито фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_5 посилається на свою особову картку працівника та автобіографію. Проте такі доводи та докази слід сприймати критично, оскільки вони складені особисто Позивачем, на її власний розсуд, не містять жодних доказів схвалення ОСОБА_5 таких записів, і є виключно одностороннім волевиявленням Позивача і її суб`єктивною думкою.

Така позиція підтверджується наданою Позивачем анкетою-біографією військовослужбовця ОСОБА_5 . Так, в графі анкети «Дружина/дівчина» ОСОБА_5 . Позивач була відмічена саме в якості дівчини, а не дружини. Це свідчить про ключову відмінність поглядів у Позивачки та ОСОБА_5 на статус їх стосунків, адже Позивач хотіла бачити себе в статусі «дружини», коли вносила цю інформацію до своїх документів, тоді як ОСОБА_5 вважав її всього лише «дівчиною».

8. Щодо наданих доказів - копій авіаквитків та фотокарток. В якості підтвердження нібито фактичних шлюбних відносин Позивачка згадує спільний відпочинок, додає авіаквитки та фотокартки. З цього приводу слід зазначити, що сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Сторона відповідача вважає, що всі надані Позивачкою докази не підтверджують її позицію, всі її твердження щодо перебування з ОСОБА_5 в фактичних шлюбних відносинах є суто припущеннями, її суб`єктивною думкою та хибним сприйняттям цих відносин, як шлюбних.

Таким чином, ретельний аналіз наявних в матеріалах справи доказів, свідчить, що безпосереднім достатнім, належним та допустимим доказом на користь Відповідачки є Договір купівлі-продажу квартири від 23 січня 2017 року, з якого вбачається, що нотаріусом ще за життя ОСОБА_5 було засвідчено його безпосереднє волевиявлення та з його вуст зафіксовано факт того, що кошти, які були сплачені за Квартиру належали виключно ОСОБА_5 , що ОСОБА_5 ні з ким не проживає однією сім`єю і що відсутні особи, які б могли претендувати на ці кошти.

Всі інші ж докази Позивачки в порівнянні з Договором купівлі-продажу квартири від 23 січня 2017 року є опосередкованими і не мають такої доказової сили, як нотаріальна фіксація волевиявлення самого ОСОБА_5 , тобто, надані ОСОБА_1 докази (окрім, Договору) не є належними, допустимими та достатніми.

08.02.2024 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

04.04.2024 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

13.05.2024 від представника позивача надійшли додаткові пояснення, згідно з якими зазначав, що суду наданий акт № 145 від 10.05.2022 про фактичне проживання позивачки ОСОБА_1 за адресою проживання гр. ОСОБА_5 а саме: АДРЕСА_4 . Відповідач ОСОБА_4 вважає, що вказаний акт складений особою, яка не мала повноважень його підписувати, а отже вказаний акт не може підтверджувати обставини спільного проживання про які в ньому йдеться.

Суду була надана копія трудового договору та витяг з наказу № 44/21 від 02.12.2021 року, які підтверджують повноваження гр. Аблова В. С. , щодо складання та підписання акту № 145 від 10.05.2022 року про фактичне проживання позивачки ОСОБА_1 за адресою проживання гр. ОСОБА_5 .

Таким чином твердження відповідачки про відсутність належних доказів спільного проживання позивачки та гр. ОСОБА_5 спростовуються. Окремо заперечення відповідачки, щодо форми складання зазначеного акту спільного проживання, відсутність нотаріальної перевірки свідків (сусідів) які підписали вказаний акт не заслуговують на увагу. Форма акту про фактичне проживання особи за певною адресою не встановлена для мешканців ОСББ, не визначено законодавчої вимоги нотаріальної перевірки осіб, які його підписують та попередження сусідів про кримінальну відповідальність за підписання такого акту.

Зазначений акт на який позивачка посилається, як на один із доказів (в сукупності із іншими) підтверджує саме наявність стосунків притаманних подружжю. Фактичне проживання позивачки разом із ОСОБА_5 в одній квартирі разом із іншими доказами доводить обставини наявності між вказаними особами фактичних шлюбних відносин.

Крім того зазначає, що Відповідачка не заперечує того факту, що за життя ОСОБА_5 дійсно постійно переказував гроші на рахунок позивачки ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними банківськими виписками. Разом з тим відповідач вважає, що такі дії ОСОБА_5 не свідчать про спільний сімейний бюджет, близькість відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та взаємність прав та обов`язків останніх.

Поміж тим спільність взаємних прав та обов`язків подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 підтвердженні тим фактом, що саме ОСОБА_1 уклала та підписала договір від 07.05.2022 на замовлення послуг з поховання свого чоловіка ОСОБА_5 . Саме ОСОБА_1 і ніхто інший визначив кількість ритуальних послуг, предметів, місце та час поховання свого чоловіка.

Факт начебто повернення коштів (сплачених попередньо) виконавцем ФОП ОСОБА_17 ритуальних послуг замовнику ОСОБА_18 не спростовує тієї обставини, що саме ОСОБА_1 , яка мала шлюбні відносини із ОСОБА_5 першою звернулась для замовлення послуг з поховання свого чоловіка. Тобто саме позивачка розуміючи свою відповідальність перед померлим, необхідність поховання свого чоловіка замовила і оплатила вказані послуги.

Повернення коштів позивачці виконавцем ФОП ОСОБА_17 не зумовило перенесення або не виконання послуг з поховання ОСОБА_5 . Таким чином саме за ініціативи та за замовленням позивачки було здійснено поховання ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 27 травня 2024 року підготовче провадження по справі було закрито, справа призначена до розгляду по суті.

28.05.2024 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

01.07.2024 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

16.07.2024 від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

27.11.2024 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що з ОСОБА_5 познайомили на роботі, потім бачилися у колі спільних знайомих та друзів, а з 2016 року почали жити разом та вести спільне господарство. Спочатку проживали у її винайманій квартирі, а потім вже у сумісно-придбаній. У 2017 році почали замислюватися над покупкою квартири. Після того як ОСОБА_5 продав будинок, ОСОБА_1 додала деяку суму, аби купити квартиру Офіційно не одружувалися з ОСОБА_5 , тому що у кожного був власний досвід стосунків, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 просто хотіли жити разом, пояснила, що якби не війна вони б і продовжували жити разом.

У судовому засіданні представники позивачки адвокат Каланжов В.І. та адвокат Садовський Є.В. позов просили задовольнити, вказували, що докази, що надані суду обґрунтовані практикою Верховного суду та повністю підтверджують ті обставини, на які посилається позивачка.

У судому засіданні представник відповідача адвокат Бумба О.А. у задоволені позову просив відмовити у зв`язку з його безпідставністю. Пояснив, що ОСОБА_5 героїчно загинув на війні, був щирою та відкритою людиною, мав багато людських зв`язків. Жив з ОСОБА_8 до 2017 року у селі, а згодом вирішив продати будинок та купити квартиру поруч із роботою і саме в цей період познайомився з позивачкою.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Фактичні обставини справи встановлені судом

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23 січня 2017 року між ОСОБА_10 /за договором «Продавець»/ та ОСОБА_5 /за договором «Покупцем»/ було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_10 передає у власність, а ОСОБА_5 приймає у власність двокімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 та сплачує за квартиру обговорену грошову суму. Ця квартира у цілому складається з: 1 коридор, 2-шафа, 3-ванна, 4-вбиральня, 5-кухня, 6-житлова, 7-лоджія, 8-житлова, 9 шафа, 10 балкон, житловою площею 29,4 кв.м., загальною площею 52,0 кв.м. (т. 1 а.с. 28-29).

Пунктом 6 вказаного Договору встановлено, що Нотаріус довела до відома Продавця, а Продавець взяв до уваги той факт, на момент укладення цього договору Покупець у зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю, грошові кошти, що витрачаються Покупцем на придбання квартири за цим договором не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на ці грошові кошти (або їх частку), витрачені на купівлю квартири, у тому числі відповідно до ст. 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України відсутні.

Вказаний Договір був посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області Тітовою Т.С., зареєстровано у реєстрі за № 73.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 78626054 від 23.01.2017 квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 на праві приватної власності належить ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 30).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 10.05.2022 Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 552 (т. 1 ас. 146 зворот).

11.05.2022 із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області Рязанцевої О.Ю. звернулася ОСОБА_4 , яка є донькою покійного ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 146).

На підтвердження своїх доходів позивачка надала копії: трудової книжки (т. 1 а.с. 9-13), довідку форми ОК-7 (т. 1 а.с. 35-37), довідку форми ОК-5 (т. 1 а.с. 38-43).

На підтвердження доходів ОСОБА_5 позивачка надала копії: трудової книжки ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 19-21), податкову декларацію про майновий стані і доходи ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 54-55).

На підтвердження своїх позовних вимог щодо спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивачка надала до позову фотографії, на яких зображено спільний відпочинок, проведення часу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 62 конверт), та квитка авіарейсів (т. 1 а.с. 52-53).

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_6 від 25.05.2022 № 12/168, склад сім`ї у особовій справі ОСОБА_5 позначений як неодружений, дочка - ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (т. 1 а.с. 90).

У особовій картці ОСОБА_5 № 692 сімейний стан вказано як розлучений, а із членів сім`ї вказано лише доньку ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 94). Ті ж самі відомості містяться і у автобіографії ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 95-96).

У анкеті-автобіорграфії ОСОБА_5 . ОСОБА_1 визначено як дівчину, не як дружину (т. 1 а.с. 18).

У ході судового розгляду судом також були допитані свідки.

Допитана у судовому засіданні ОСОБА_21 повідомила суд, що знає ОСОБА_5 ще з 2000-х років, він є хрещеним її дітей. В 2016 році пробачила його на своєму районі, приходив до неї у гості з новою дівчиною, згодом почав приходити частіше, а ще пізніше запропонував ОСОБА_1 купити житло. Знайшли квартиру на вул. Провадійській, квартири вирішили купувати за спільний рахунок, деякий час проживали на АДРЕСА_2 , а потім переїхали у квартиру по АДРЕСА_2 . Вказувала також, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мали намір навіть укласти шлюб та завести спільну дитину.

Хто конкретно та яку суму вносив на придбання квартири свідок не повідомив, також свідку не було відомо стосовно інших відносин ОСОБА_5 упродовж 2015-2017 років.

Допитана у судовому засіданні ОСОБА_23 повідомила суд, що знає ОСОБА_5 через свого хлопця, з яким познайомилася у 2017 році, який потім познайомив її з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 повідомила суд, що ОСОБА_5 зустрічав з роботи ОСОБА_1 , разом відпочивали на морі, їздили до дочки ОСОБА_1 у Польщу. Свідок повідомила суд, що сприймала їх як подружжя, проте згодом довідалася, що шлюб не зареєстрований.

Про вартість квартири, чому саме на ОСОБА_6 була оформлена квартира, та про те, яка частина коштів ОСОБА_5 та ОСОБА_1 була вкладена у придбання квартири свідок не повідомив.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_24 повідомив суд, що познайомився з ОСОБА_6 у 90-х роках, разом працювали у податковій, згодом ОСОБА_6 став його кумом. ОСОБА_6 розповідав свідку, що познайомився з дівчиною, потім ОСОБА_6 познайомив їх усіх разом, часто приходив у гості. Через рік сумісно придбали квартиру, спочатку зробили косметичний ремонт, потім капітальний.

Чи перебував ОСОБА_5 у відносинах з іншими жінками, про кількість попередніх шлюбів, за чиї гроші була придбана квартира по АДРЕСА_2 , свідок не знає. Як і не повідомив суд щодо спільного бюджету ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_25 повідомив суд, що з ОСОБА_5 познайомився під час виборів до міської ради, мали товариські стосунки. У ОСОБА_6 з позивачкою були гарні стосунки, разом купували техніку, разом їздили на відпочинок та на море.

На запитання представника відповідача щодо попередніх відносин свідок зауважив, що відносини між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 були важкі, вони постійно сварилися, згодом почав вже зустрічатися з ОСОБА_1 . Стосунки з ОСОБА_8 завершив приблизно у 2017 році. Про відносини з іншими жінками свідку нічого не відомо.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_28 у 2018 році її мати ОСОБА_1 вперше познайомила її із своїм коханим ОСОБА_30 , коли вона приїздила до неї в гості на орендовану квартиру, що на АДРЕСА_10 . У 2019 мати та ОСОБА_6 вже проживали разом за адресою АДРЕСА_4 . Вони завжди спілкувались та розмовляли по відео зв`язку. В жовтні 2021 мати разом із ОСОБА_30 прибули на відпочинок до ОСОБА_7 до м. Щецин. По приїзду, мати жили разом із ОСОБА_6 у ОСОБА_7 на квартирі на АДРЕСА_11 .

Відносини матері та ОСОБА_6 мали дуже близький та тісний характер, вони разом обговорювали свої плани, щодо ремонту їхньої квартири, наступних подорожей, запрошували до себе на свята. Протягом часу коли мати відпочивала разом із ОСОБА_6 , вони завжди були разом на прогулянках, екскурсіях, кафе, тощо. Також обговорювали майбутні плани щодо переїзду до м. Щецин. ОСОБА_6 був дуже чуйним до матері та відносився до неї як до дружини. Це проявлялось в його поведінці, та його розмовах із мамою. Свідок з впевненістю може трактувати, що ОСОБА_6 та її мати ОСОБА_1 були дуже щасливими разом.

Допитана у судому засіданні ОСОБА_31 повідомила суд, що є була сусідкою ОСОБА_6 , коли той проживав у с. ОСОБА_32 у будинку своїх батьків. Там він проживав з жінкою по імені ОСОБА_8 та ще з 2 дітьми. Приблизно у 2016-2017 роках виїхав з села.

З приводу того чи планував ОСОБА_6 витратити кошти з продажу будинку на купівлю квартири - свідку нічого невідомо.

Допитана у судовому засіданні ОСОБА_33 повідомила суд, що була знайома з ОСОБА_5 та його донькою. Після того як ОСОБА_6 розійшовся з ОСОБА_8 , з ним жила ОСОБА_7 , потім жила ОСОБА_8 з двома дітьми. ОСОБА_6 розповідав їй, що після смерті тітки, буде продавати будинок, згодом побудував «времянку» по АДРЕСА_5 та продав хату. Згодом свідок зустріла ОСОБА_6 у місті і той розповів їй, що планує купувати квартиру по АДРЕСА_2 та робити там ремонт, та наразі мешкав з ОСОБА_8 , а ще дещо пізніше свідок бачила ОСОБА_6 з двома дітьми.

На запитання представника відповідача щодо цілей продажу будинку свідко ствердно сказала, що ОСОБА_6 продавав будинок з метою купити іншу нерухомість (квартиру), так як одному важко доглядати за господарством. Також повідомила суд, що після переїзду ОСОБА_6 на квартиру по АДРЕСА_12 . Провадійській бачила його з ОСОБА_8 .

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_34 повідомив суд, що з ОСОБА_5 були двоюрідними братами. З приводу відносин з іншими жінками повідомив, що знає, що до ОСОБА_1 жив разом з ОСОБА_8 у будинку у с. Випасне, на особисте переконання свідка ОСОБА_6 часто змінював жінок. Також ОСОБА_6 розповідав йому про плани продати будинок у с. Випасне, згодом ОСОБА_6 купив квартиру та робив там ремонт.

Відомості про те, де працював ОСОБА_5 після 2017 року свідку невідомі.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_35 повідомив суд, що знає ОСОБА_5 приблизно з 2014 року, працювали разом, ходили у спортзал. З ОСОБА_6 разом проживали в одному селі, бачилися часто, регулярно приходили у готсі,

На запитання сторони відповідача свідок відповів, що ОСОБА_6 у будинку у с. Випасне багато з ким жив, остання була ОСОБА_8 з дітьми. І до ОСОБА_1 у ОСОБА_6 було також багато стосунків з іншими жінками.

Свідок повідомив, що особисто допомагав ОСОБА_6 переїхати з будинку у квартиру з ОСОБА_8 , але у квартиру одразу не заїхав, бо там був ремонт. Переїзд був у 2019 році на винайману кварту по АДРЕСА_2 .

Також розповів суду, що ОСОБА_6 давно хотів продати будинок, бо не бачив перспективи у приватному будинку, хотів купити квартиру.

Нормативно-правове обґрунтування та релевантна судова практика

Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

У рішенні Конституційного Суду України у справі № 5-рп/99 від 03.06.1999 зазначено що, до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» defacto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19) встановлено, що «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації».

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за певний період, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірну квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі №129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року « 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) міститься висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99) (постанова Верховного Суду від 18.03.2019 року у справі №357/6408/17).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Верховний Суд зазначив, що показання свідків та спільні фотографії сторін, не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання (постанова Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19) встановлено, що «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації».

Верховний Суд у постановах від 12 грудня 2019 року у справі N466/3769/16-ц (провадження N61-5296св18) та від 06 квітня 2020 року у справі N738/1452/17 (провадження N 61-13412св19) дійшов висновку, що лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрацією шлюбу, існування між сторонами відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, а також придбання майна за їх спільні сумісні кошти або спільною працею.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (висновок Верховного Суду викладений у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня2022 року у справі № 694/1540/20).

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті3,74 СК України).

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позовної заяви

Надані до суду докази позивача, які досліджені судом, свідчать лише про те, що дійсно між позивачем та ОСОБА_5 були близькі стосунки.

Також, вказане не спростовує і відповідач по справі ОСОБА_4 .

Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що сам по собі факт перебування позивача з відповідачем у близьких стосунках, який не заперечував й сам відповідач, не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї (постанова ВС від 12.12.2019 у справі № 490/4949/17).

Однак, суд зазначає, що доказів на підтвердження обставин спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю, як чоловік та дружини, відповідно до вимог СК України, з ознаками ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків позивачкою до суду не надано. До суду не надано жодного доказу з боку позивача щодо ведення ними спільного господарства, спільного бюджету, спільних витрат, наявності взаємних прав та обов`язків між нею та ОСОБА_5 .

Надані позивачем докази в обґрунтування позовної заяви, не можуть підтверджувати наявність спільного бюджету та спільних витрат.

При цьому, суд зауважує, що надані чеки та товарні накладні (т. 1 а.с. 47-51) підтверджують лише факт здійснених витрат на придбання будівельних матеріалів за кошти у двох випадках, ймовірно, ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 47), у інших чеках та виписках не міститься відомостей про те, хто був покупцем, взагалі. Невідомо також чи були ці витрати прямо пов`язані саме з купівлею спірної квартири та за чий рахунок вказані витрати проводилися. Позивачкою не надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що нею також були витрачені особисті кошти на придбання спірного майна.

Не надані до суду і докази на підтвердження того, що позивачка до знайомства з ОСОБА_5 , або після, мала достатньо коштів для придбання спірного майна, яке просить визначити спільним сумісним.

Надані позивачкою ксерокопії фотознімків, суд також не може розцінювати на підтвердження міцних стосунків чоловіка та дружини, адже вони свідчать лише про спільний відпочинок позивача з ОСОБА_5 ..

У цьому контексті суд зазначає, що наявність факту декількох разів спільного відпочинку ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , спільна присутність на святкуванні свят, спільні фото на відпочинку, самі по собі, без доведення факту довготривалих відносин між сторонами, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Фотокартки зі спільного відпочинку не містять інформації щодо предмета доказування, а тому не можуть вважатися належними доказами підтвердження факту наявності між сторонами відносин, притаманних сім`ї.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20.

У постанові Верховного Суду у справі за № 531/295/19 від 08 грудня 2021 року зроблено висновок про те, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що показання свідків про проживання позивача із ОСОБА_5 однією сім`ю не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні ст. 3 СК України.

Суд звертає увагу, що у договорі купівлі-продажу квартири від 23 січня 2017 року не зазначено, що на момент придбання спірної квартири ОСОБА_5 перебував у шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах і ця квартира є спільною сумісною власністю.

Факт оплати витрат, пов`язаних з похованням, на яке посилалася сторона позивача, також не свідчить про спільне проживання позивачки однією сім`єю з ОСОБА_5 .

З наданої позивачкою довідки ОСББ «ФРАНКО-14» № 145 від 10.05.2022 (т.1 а.с. 14) неможливо встановити ознак спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю, ведення ними спільного господарства та наявність спільного бюджету.

Отже, посилання позивачки на спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї.

Висновки суду

За загальним правилом, встановленим у статтях 89,264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам, як кожному окремо, так і в їх сукупності, в контексті доводів позовної заяви суд виходить із наступного.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Так, у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Brualla Gomez de La Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, а на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». ... Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

У вказаній цивільній справі позивач звернулася з позовом про встановлення факту проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловіка та жінки з 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 . Встановлення такого факту необхідне для визнання за ОСОБА_1 , права власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_4 - у порядку спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач заперечує наявність між сторонами взаємних прав та обов`язків, що притаманні подружжю в вказаний період, вказує, що батько не вважав, що між ним та позивачкою існують відносини притаманні подружжю.

Із огляду на сукупність зібраних у справі доказів факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2016 року по 03.05.2022, на переконання суд, є менш вірогідним, ніж протилежний, із урахуванням оцінки як письмових доказів, так і пояснень сторін, а також показань допитаних у суді свідків, у їх сукупності.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи даний спір суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не доведено факту проживання в період часу з 2016 року по день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) з ОСОБА_5 , як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, адже в матеріалах справи відсутні докази їх спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

А отже вказані позивачем обставини та надані нею докази не можуть свідчити про те, що між нею та ОСОБА_5 склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Суд, ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п. 29).

Вирішення питання розподілу судових витрат

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 60-71 СК України, ст. 10, 12, 19, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження,якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 20 грудня 2024 року.

Суддя Н.Д. Анісімова