Номер провадження 2/754/1241/24
РІШЕННЯ

Іменем України

20 березня 2024 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого - судді Галась І.А.,

при секретарі - Париста А.С.

за участі: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

третьої особи - ОСОБА_5

розглянувши матеріали справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , 3-тя особа - ОСОБА_5 про позбавлення права користування житлом та виселення,

В С Т А Н О В И В:

23 листопада 2023 року до Деснянського районного суду міста Києва звернувся позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про позбавлення права користування житлом та виселення. До участі в справі в якості третьої особи залучено - ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ) про позбавлення права користування житлом та виселення.

В обґрунтовування своїх позовних вимог позивачка зазначає, 12.12.2002 року між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_5 . У зв`язку з антисоціальною, протиправною поведінкою ОСОБА_3 позивач вимушена булла розлучитися з ним. На даний час, після розлучення, вона з дочкою проживає у приватній квартирі, що належить їй на праві власності за адресою: АДРЕСА_1 . Не дивлячись на наявність іншого житла та права на нього, після розлучення з ними продовжує проживати бувший чоловік. Так, ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 де і зареєстрований, а житло має за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначає, що після розлучення його антисоціальна поведінка не змінилася.Мають місце постійні п`янки, скандали, протиправна поведінка в побуті, порушення правил співжиття, громадського порядку і правил користування житловим приміщенням, які призводять до постійного домашнього насилля з боку ОСОБА_3 .. Підтвердженням цього є рішення Деснянського районного суду м. Києва. Станом на сьогодні вона, і дочка кожної хвилини отримує стрес. На даний час здійснюється діяння фізичного, психологічного та економічного насильства, які вчиняються в межах місця проживання між колишнім подружжям та між батьком і дочкою, а також існують погрози вчинення насильницьких діянь.

Заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, підтвердженням цього є притягнення до адміністративної відповідальності, яке не впливає на поведінку кривдника. Крім того, Відповідач не здійснює обов`язків по утриманню квартири та не сплачує за квартиру та комунальні і інші платежі в належному обсязі. Фактично після розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин Відповідач навіть себе не утримує. Так, ним безпідставно та безапеляційно, без будь якого матеріального відшкодування використовуються продукти придбанні нею та дитиною, що зберігаються у її холодильнику. Не дивлячись на те, що Відповідачем не оплачується комунальні платежі, він приводить гостей та використовує квартиру, як місце для розпивання спиртних напоїв. В неї доросла дочка, вона переживає за її здоров`я. Невідомо, що за наміри можуть виникнути у п`яних чоловіків щодо молодої привабливої дівчини. Вона також налякана поведінкою Відповідача, оскільки останній поводить себе агресивно. Наявні факти насилля мають регулярний характер. Тому існує високий рівень вірогідності продовження та повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо осіб, які проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, позивач не може ні себе з дитиною захистити, ні утримувати квартиру у стані, який вона вважає прийнятним. Вона навіть продуктів не може купувати стільки, як їй необхідно, оскільки Відповідач вважає себе вправі їх споживати. При тому, що вона є власницею квартири, всі її зауваження щодо необхідності дотримання правил співжиття стають підставами для чергового скандалу. Проте, Відповідач спільним побутом із Позивачкою не пов`язаний, тому його право на користування її майном підлягає припиненню на вимогу, її як власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України.

На підставі викладеного позивач просить суд: Позбавити права користування житлом, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та виселити ОСОБА_3 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року провадження у справі було відкрито, справу визнано малозначною та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

25.01.2024 року на адресу суду відповідачем подано відзив на позовну заяву про позбавлення права користування житлом та виселення. Ознайомившись із заявою позивачки, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вважає їх таким що не відповідають дійсності та не містять допустимих доказів.

28.02.2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якості письмових пояснень у зв`язку з порушенням процесуальних строків.

В судовому засіданні позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Відповідач, його представник проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. ОСОБА_3 наддав пояснення, що комунальні послуги сплачує щомісяця, на придбання квартири наддав перший внесок. Сварок в квартирі не вчиняє, але не спростовує що притягався до адмінстративної відповідальності. Такж не спростовує того факту, що алкогольні напої вживає 4-5 разів на місяць.

3-тя особа - ОСОБА_5 позовні вимоги в судовому засіданні підтримала.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про неможливість задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 05 грудня 2008 року ОСОБА_1 (Іпотекодавець) та Відкрите акціонерне товариство Комерційний банк «Хрещатик» (Іпотекодержатель) уклали договір іпотеки №37/07-401М-01, згідно з яким Іпотекодержатель як Управитель зобов`язаний за кошти, внесені Іпотекодавцем, профінансувати будівництво об`єкту нерухомості, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною проектною площею 66,71 кв. м.,вартістю 259163,68 грн., розташованої в будинку АДРЕСА_1 та передати цей об`єкт Іпотекодавцю у власність - надалі «предмет іпотеки».

Відповідно до п. 1.3. Договору після закінчення будівництва житла, яке є предметом іпотеки за цим договором, та оформлення права власності, Іпотекодавець реєструє у встановленому законом порядку право власності на нерухомість в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», після чого сторони укладають договір про внесення відповідних змін до цього договору або укладають окремий договір іпотеки збудованої квартири.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06 жовтня 2008 року видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчий орган Київської міської ради ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 та складається з двох кімнат, жилою площею 29,50 кв. м., загальною площею 66,40 кв. м.

Суд критично ставиться до пояснень відповідача ОСОБА_3 , щодо придбання спірної квартири за участі його як поручителя та поручителя його матері ОСОБА_6 , оскільки жодними з наданих доказів дані твердження не доведені.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 12.07.2019 року.

При цьому, за твердженнями позивача, між нею та відповідачем існують нестерпні умови співжиття, постійні конфлікти, що призвели до того, що відповідач зробив неможливим спільне проживання для позивача у житлі.

Крім того, проживаючи в квартирі відповідач не несе витрат на утримання майна.

Окрім цього позивачкою вказується той факт, що після розлучення між сторонами почали виникати непорозуміння і конфліктні ситуації, які переростали в скандали та бійки, що стало підставою для неодноразових звернень позивачки до правоохоронних органів.

Відповідно до висновку експертного дослідження № 043-1299-2019 від 04.11.2019 року виконаний на підставі заяви ОСОБА_1 щодо визначення наявності та ступеня тяжкості тілесних ушкоджень після побиття колишнім чоловіком встановлено, що описані тілесні ушкодження у вигляді синців утворилися від дії тупого(их) предмета (ів), за строком давності можуть відповідати терміну 03.11.2019, за ступенем тяжкості відносяться до легкого тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Відповідно до Довідки ГУ НП у м. Києві Деснянського УП від 20.12.2021 року яка видана відповідно до звернення ОСОБА_1 про те, що колишній чоловік погрожує розправою перебуваючи у п`яному вигляді повідомлено наступне.

Опитати мешканців квартири АДРЕСА_1 не представилось можливим так як на неодноразові відвідування місця проживання двері ніхто не відчинив. З`ясувати всіх обставин події не представилось можливим. У зв`язку із відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення, вказана подія не внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань. В бесіді з мешканцями будинку по АДРЕСА_1 останні повідомили, що про дану подію їм нічого не відомо, свідками не були. За допомогою до них ніхто не звертався. У зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на вчинення кримінального правопорушення, відомості не внесено до єдиного реєстру досудових розслідувань. Звернення розглянуто відповідно до ЗУ « Про звернення громадян».

Відповідно до листа Національної поліції України ГУ НП у м. Києві Деснянського УП від 07.12.2022 року №19926/125/49-22 на звернення ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій з боку її колишнього чоловіка громадянина ОСОБА_3 зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинення правопорушень Деснянського УП ГУ НП в м. Києві за №54970 від 22.11.2022 року розглянуто та за даним фактом проведено перевірку. У разі встановлених всіх фактів події, її колишнього чоловіка буде притягнуто до відповідальності згідно чинного законодавства України. У зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на вчинення кримінального правопорушення, відомості не внесено до єдиного реєстру досудових розслідувань. Звернення розглянуто відповідно до ЗУ « Про звернення громадян».

16.05.2023 року та 06.10.2023 року відносно ОСОБА_3 були винесені Деснянським районним судом м. Києва постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та ч.2 ст. 173-2 КУпАП, якими останнього визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафів.

Відповідно до Довідки Деснянської районної в місті Києві Центру соціальних служб від 02.10.2023 року №1087 вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку Деснянського районного в місті Києві центру соціальних служб з вересня 2023 року (договір №1199 від 21.09.2023) як особа, що опинилась в складних життєвих обставинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

В свою чергу, відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи час на укладення договору іпотеки, суд вважає за необхідне застосувати норми діючого на час виникнення правовідносин законодавства, саме норми Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до вимог ст.. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України № N 16 від 12.06.98 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У справах про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, суд відповідно до ст. 28 КпШС може в окремих випадках, з наведенням відповідних мотивів, відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або одного з подружжя, що заслуговують на увагу (зокрема, якщо один із подружжя за відсутності поважних причин не мав самостійного заробітку чи інших доходів, ухилявся від участі у придбанні чи утриманні майна, витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім`ї) або коли це передбачено шлюбним контрактом. Інтереси неповнолітніх дітей або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від начала рівності часток (ст. 29 КпШС).

Так, відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 317 та ст. 391 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Поряд з цим, положеннями ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що право користування відповідачем вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції, при цьому виселення відповідача із спірної житлової квартири є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла (аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові по справі №521/10070/14-ц), а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Виходячи з наведеного та керуючись ст. 2, 4, 10-13, 17-19, 76-81, 133, 137, 141, 258-259, 263-268, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , 3-тя особа - ОСОБА_5 про позбавлення права користування житлом та виселення залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: