КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 761/13644/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка подана представником Кузьмиком Денисом Вікторовичем, на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року про відмову у відкритті провадження, постановлену у складі судді Савицького О.А.,

у справі за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «ІНФОРМАЦІЯ_3», журналістки Інформаційного агентства «ІНФОРМАЦІЯ_3» ОСОБА_1 про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

встановив:

У квітні 2024 року позивач Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до суду з позовом до відповідачів ТОВ «Інформаційне агентство «ІНФОРМАЦІЯ_3», журналістки Інформаційного агентства «ІНФОРМАЦІЯ_3» ОСОБА_1 про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

У позовній заяві позивач просив визнати недостовірною інформацію, розміщену на відеохостингу «YouTube» у відеоматеріалі журналістки Інформаційного агентства «ІНФОРМАЦІЯ_3» ОСОБА_1 «Суперкар та сотні мільйонів на ІТ , піар й зарплата дирекції : витрати ФГВФУ під час війни».

Також просив зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «ІНФОРМАЦІЯ_3» та ОСОБА_1 ( журналіста Інформаційного агентства «ІНФОРМАЦІЯ_3») спростувати недостовірну інформацію у спосіб її поширення , а саме розмістивши відеоматеріал зі спростуванням на відеохостингу «YouTube»

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року у відкритті провадження у справі відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник позивача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Кузьмик Д.В. звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалусуду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вважає, суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, тому що позивачем за даним позовом визначено відповідачем-2 фізичну особу - ОСОБА_1 , яка опублікувала на особистому відеохостингу «YouTube» недостовірну інформацію, яка не відповідає дійсності та порушує право позивача на недоторканість його ділової репутації, а відтак відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.08.2019 року у справі № 757/43793/18-ц участь у таких справах позивачем або відповідачем фізичної особи, яка не є підприємцем, виключає юрисдикцію господарського суду.

Наголошує, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є фізична особа-учасник приватноправових відносин.

В судовому засіданні представник позивача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Кузьмик Д.В. підтримав апеляційну скаргу, просив ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Інформаційне агентство «ІНФОРМАЦІЯ_3» Руденко С.С. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору у цій справі є захист ділової репутації юридичної особи - Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, недостовірну інформацію стосовно якого поширено на конференції трудового колективу Заступником Міністра освіти і науки України ОСОБА_4 ( так зазначено в оскаржуваній ухвалі).

Відповідно до ч.4 ст. 277 ЦК України поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні свої посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій працює така особа.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_1 , яка, на думку позивача, поширила відносно нього недостовірну інформацію, що порушує його право на недоторканність ділової репутації, є посадовою (службовою) особою ТОВ «Інформаційне агентство «ІНФОРМАЦІЯ_3» та виконувала, як журналіст, свої безпосередні обов`язки, тому суд дійшов висновку, що спір у даній справі фактично виник між юридичними особами та підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені з порушенням норм процесуального права.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, загальні суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

З огляду викладене, правильне визначення юрисдикції суду в справі залежить від змісту правовідносин та її учасників.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Зазначене положення процесуального закону застосовується судом у разі звернення з вимогами, які не відносяться до предметної юрисдикції загальних судів в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 , критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Разом із цим критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Визначаючи юрисдикцію спору, необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі (висновок у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 920/343/22).

У частині четвертій статті 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 750/2052/16-ц, відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, зокрема під час прес-конференції щодо діяльності окремої виробничої установи (її результатів) в якій вона працює, є саме ця юридична особа.

Ураховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов`язки цієї фізичної особи, остання може бути залучена до участі у справі як третя особа.

У разі поширення такої інформації посадовою чи службовою особою, для визначення належного відповідача судам необхідно з`ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов`язків, то належним відповідачем є саме вона.

Як зазначає позивач у позовній заяві, ІНФОРМАЦІЯ_2 Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стало відомо, що на відеохостингу «YouТube» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 було розміщено відеоматеріал журналістки «ІНФОРМАЦІЯ_3» ОСОБА_1 «Суперкар та сотні мільйонів на ІТ.піар й зарплата дирекції; витрати ФГВФУ під час війни», «Фонд поховання вкладів», у якому серед іншого, повідомлено неправдиву недостовірну інформацію, яка не відповідає дійсності та порушує право позивача на недоторканість його ділової репутації.

3 урахуванням наведеного, вимоги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб були спрямовані до юридичної особи Інформаційного агентства «ІНФОРМАЦІЯ_3» та журналіста - фізичної особи ОСОБА_1 .

У позовній заяві позивач просив визнати недостовірною інформацію, розміщену на відеохостингу «YouTube» у відеоматеріалі журналістки Інформаційного агентства «ІНФОРМАЦІЯ_3» ОСОБА_1 «ІНФОРМАЦІЯ_4

Також просив зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «ІНФОРМАЦІЯ_3» та ОСОБА_1 ( журналіста Інформаційного агентства «ІНФОРМАЦІЯ_3») спростувати недостовірну інформацію у спосіб її поширення , а саме розмістивши відеоматеріал зі спростуванням на відеохостингу «YouTube».

З викладеного вбачається, що позивачем було залучено до участі у справі відповідача ОСОБА_1 як автора відповідного матеріалу.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивачем Фондом гарантування вкладів фізичних осіб визначено фізичну особу - журналіста ОСОБА_1 відповідачем у справі, як автора розповсюдженої інформації, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі з тих підстав, що справа не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки журналіст ОСОБА_1 є посадовою (службовою) особою ТОВ «Інформаційне агентство «ІНФОРМАЦІЯ_3», тому спір виник між юридичними особами.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у пунктах 9-12 роз`яснив судам, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну підтримку медіа, гарантії професійної діяльності та соціальний захист журналіста» , журналіст - це творчий працівник суб`єкта у сфері медіа, який професійно збирає, одержує, створює, редагує, поширює і забезпечує підготовку інформації для медіа. Статус журналіста підтверджується документом, виданим суб`єктом у сфері медіа, професійною чи творчою спілкою журналістів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц вказано, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації».

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, «визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.»

За таких обставин, враховуючи, що позов пред`явлено до ОСОБА_1 як до автора відповідного матеріалу, розміщеного в мережі Інтернет, суд першої інстанції, не перевіривши зазначених обставин, дійшов передчасного висновку, що ОСОБА_1 є посадовою (службовою) особою ТОВ «Інформаційне агентство «ІНФОРМАЦІЯ_3» та діяла від імені вказаного товариства, відповідно спір виник між юридичними особами, що підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, та необґрунтовано відмовив у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, тому існують підстави для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374- 379, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка подана представником Кузьмиком Денисом Вікторовичем,- задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.