КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5411/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т. І.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 7 вересня 2022 року (суддя Коробенко С.В.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

у вересні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 боргу за кредитним договором у сумі 18 576грн 17коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ОСОБА_1 звернулася до ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 10 листопада 2011 року, в якій підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Позивач посилався на те, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, відкрив кредитний рахунок, встановив початковий кредитний ліміт, видав відповідачці кредитну картку та надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту, проте відповідачка порушила зобов`язання за кредитним, своєчасно банку коштів не надавала, у зв`язку з чим станом на 30 червня 2020 року має заборгованість у розмірі 18 576грн 17коп., яка складається із заборгованості по тілу кредиту у сумі 17 511,49грн та 1064,68грн нарахована пеня, яка підлягає стягненню у судовому порядку.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 7 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник АТ КБ «Приватбанк» Сокуренко Н.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача посилається на те, що суд не врахував, що крім анкети-заяви, позичальник при укладенні договору підписала також довідку про умови кредитування, в якій сторони погодили відсоткову ставку за кредитом, а також умови сплати неустойки, отже до позовної заяви додані всі необхідні докази на підтвердження позовних вимог, зокрема, виписка з банківського рахунку відповідача, яка спростовує висновок суду про переплату позичальником кредиту.

Також представник позивача вважає, якщо суд не погодився з нарахованим банком відсотками та неустойкою, то він мав безумовно стягнути з позичальниці суму отриманих нею кредитних коштів.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачкою не подано.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України, які діяли на час відкриття апеляційного провадження, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 звернулася до ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приват банк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 10 листопада 2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Відповідачка, підписавши заяву, підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить її підпис у анкеті-заяві.

Крім того, відповідачка засвідчила своїм підписом той факт, що вона ознайомлена з умовами кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду», зокрема, щодо базової процентної ставки на рівні 2,5% щомісяця (30% річних), а також з умовами щодо пені (1% від заборгованості, але не менше 30грн щомісяця за наявності прострочення за кредитом та процентах 5 та більше днів в сумі, що перевищує 50грн), та щодо штрафних санкції при порушенні строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань більше ніж на 30 днів - 500 гривень + 5% від заборгованості.

У розрахунку заборгованості банк зазначив, що позичальниця має 17 511,49грн заборгованості за тілом кредиту, а також повинна сплатити 1064,68грн нарахованої пені.

Також банк указав, що під час дії кредитного договору відповідачка погасила 14 560,17грн заборгованості за тілом кредиту, 10 516,29грн заборгованості за простроченим тілом кредиту та 1 700грн пені.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, починаючи з 1 вересня 2014 року, банк збільшив процентну ставку за користування кредитом до 34,8% річних, а з 6 жовтня 2015 року - до 43,2% річних. Проте матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про те, що відповідачка погодилася на зміну умов кредитування (процентної ставки).

Суд врахував, що з наданого позивачем розрахунку вбачається, що збільшення заборгованості відповідачки за тілом кредиту здійснювалося не лише за рахунок фактично використаних нею коштів (стовпчик 3), а і за рахунок договірного списання кредитних коштів на погашення нарахованої заборгованості за процентами (стовпчик 4). Натомість матеріали справи не містять доказів погодження позичальницею умов договору про сплату відсотків у спосіб їх договірного списання за рахунок кредиту.

Суд підрахував, що за період з 1 червня 2015 року до 31 травня 2020 року позивач збільшив розмір заборгованості відповідачки за тілом кредиту за рахунок погашення нарахованих процентів на суму 22 608,28 гривень. Тобто, на переконання суду, сума необґрунтовано збільшеної позивачем заборгованості за тілом кредиту за вказаний період, перевищує розмір заборгованості за тілом, розрахований позивачем станом на 31 травня 2020 року. Відтак суд уважав, що внесена позивачкою сума на погашення кредиту, перевищувала суму кредиту, яка була нею фактично використана, що свідчить про

відсутність у неї заборгованості.

Суд зазначив, що він не може взяти до уваги розрахунок заборгованості, наданий банком, оскільки розмір тіла кредиту щомісяця безпідставно збільшувався за рахунок договірного списання заборгованості за процентами, що повсякчас спотворювало правильність розрахунків на кожну наступну дату розрахунку.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду про відсутність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, виходячи з таких підстав.

Згідно частини 4 статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, розмір процентів, які повинен сплачувати позичальник за користування кредитом, та порядок повернення кредиту і сплати процентів.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

У справі, яка переглядається, кредитний договір укладений у формі анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку, в якій позичальник висловив намір отримати кредитну картку із встановленням кредитного ліміту.

У разі видачі банком клієнту кредитної картки відкривається картковий рахунок, з яким вже асоціюватиметься відповідна картка. Отримання клієнтом кредитної картки та використання ним кредитного ліміту є отриманням кредиту за поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на

одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (частини перша, друга статті 1056-1 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що крім підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, позичальниця також під підпис ознайомилася з умовами кредитування за отриманою кредитною карткою, які передбачали сплату нею відсотків за користування кредитними коштами за ставкою 2,5% щомісячно (30 % річних), а також обумовлювали сплату неустойки у випадку порушення строків виконання основного зобов`язання.

Підписавши вказану заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, та довідку ОСОБА_1 відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодився на такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання, тобто сторони погодили всі істотні умови кредитного договору, а відтак суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про ненадання позивачем належних доказів у підтвердження погодження з відповідачем істотних умов договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Разом з цим, якогось особливого порядку сплати позичальницею таких відсотків відповідна довідка про умови кредитування, що містила її підпис, не передбачала. Зокрема, сторони не погодили наявність у банку права на здійснення договірного списання коштів з кредитного рахунку відповідачки з метою погашення заборгованості за відсотками.

Навіть якщо таке право банку було обумовлене в Умовах і правилах надання банківських послуг (чого позивач у цій справі не доводив), то зазначений документ як такий, що не містить підпису позичальниці, не є невід`ємною частиною кредитного договору (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17).

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що банк безпідставно збільшував суму заборгованості за тілом кредиту за рахунок списання коштів з її кредитного рахунку на погашення заборгованості за відсотками, що за наростаючим підсумком мало наслідком збільшення цих же відсотків та передбаченої договором неустойки. Крім того, відсотки нараховувалися та списувалися банком у завищеному розмірі порівняно з тим, який сторони погодили в довідці про умови кредитування.

За таких обставин, наданий банком розрахунок заборгованості в цій справі дійсно не є безумовним підтвердженням наявності у відповідачки заборгованості за укладеним кредитним договором.

Водночас, зазначаючи про те, що розрахунок заборгованості не є належним доказом у цій справі, суд першої інстанції свого розрахунку не навів.

У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі № 381/1647/21 вказано, що кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на

умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Водночас суд не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем. При цьому незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в позові у повному обсязі, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву.

Посилаючись на те, що сума необґрунтовано збільшеної позивачем заборгованості за тілом кредиту за спірний період перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту, розрахований позивачем станом на 31 травня 2020 року, суд першої інстанції не врахував, що відсотки, хоча й були безпідставно автоматично списані банком з кредитного рахунку позичальниці, що спричинило завищення загальної суми заборгованості, проте тим не менш підлягали сплаті відповідачкою шляхом внесення на відповідний картковий рахунок у розмірі, погодженому сторонами.

Тому сам факт зарахування списаних відсотків у заборгованість за тілом кредиту не свідчить про відсутність заборгованості у відповідачки.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України).

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день

операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Так, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (див., зокрема, постанову від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16).

Дослідивши надану позивачем суду першої інстанції виписку, апеляційний суд установив, що за спірний період (з моменту отримання кредитної картки до пред`явлення позову в цій справі) відповідачка використала 25 305,06грн кредитних коштів.

У цьому контексті для цілей визначення розміру фактично використаних позичальницею кредитних коштів колегія суддів ураховувала винятково ті банківські операції, які з їх опису можна однозначно кваліфікувати як такі, що були ініційовані безпосередньо відповідачкою. Натомість автоматичні списання банком відсотків, штрафних санкцій чи страхових платежів колегія суддів не враховувала.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк визнав, що ОСОБА_1 , протягом періоду користування кредитною карткою, повернула банку кредитних коштів на погашення тіла кредиту на загальну суму 25 076,46грн (14 560,17грн за поточним та 10 516,29грн заборгованості за простроченим).

З огляду на викладене, з позичальниці підлягає стягненню різниця між фактично використаними та повернутими кредитними коштами в розмірі 228,60грн.

Крім того, з відповідачки на користь банку підлягає стягненню нарахована банком пеня як така, що передбачена погодженими сторонами умовами договору, в розмірі 1 064,68грн, що в сукупності із заборгованим тілом кредиту складає загальну суму до стягнення з позичальниці за кредитним договором у розмірі 1 293,28грн.

Що стосується відсотків за користування кредитом, то колегія суддів не заперечує обов`язку позичальниці їх сплачувати у розмірі 2,5% від суми тіла кредиту щомісячно.

Водночас оскільки в цій справі банк зараховував такі відсотки до тіла кредиту і про їх окреме стягнення в межах цієї справи не просив, зазначаючи про відсутність заборгованості за цим видом платежів, то апеляційний суд питання стягнення з відповідачки відсотків за користування кредитними коштами не вирішує з огляду на принцип диспозитивності цивільного процесу.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини в частині визначення розміру заборгованості позичальниці, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, шляхом стягнення з відповідачки на користь банку заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 293,28грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 228,60грн та нарахованої пені в сумі 1 064,68грн.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно задоволеним вимогам позову (на 6,96%), що в загальному становить 365,75грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 7 вересня 2022 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 10 листопада 2011 року у сумі 1 293грн 28коп. та 365грн 75коп. сплаченого судового збору, а всього 1659грн 03коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т. І. Ящук