ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 року м. Чернівці Справа № 727/12293/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю «МС Імперіал Буд»,

при розгляді справи за апеляційними скаргами Капінуса Андрія Анатолійовича, який діє в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «МС Імперіал Буд», та ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 лютого 2024 року, ухваленого під головуванням судді Бойко М.Є., дата складання повного тексту рішення не зазначена, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «МС Імперіал Буд», в якому просив стягнути з відповідача на свою користь пеню за прострочення виконання зобов`язання за попереднім договором №А_044 від 19.05.2016 року в сумі 9 580 800,33 грн та судові витрати, понесені з розглядом справи.

Вимоги обґрунтовував тим, що 19.05.2016 року між сторонами було укладено попередній договір №А_044, за умовами якого відповідач зобов`язався продати позивачу, а останній зобов`язався купити в термін до 1 кварталу 2018 року квартиру з обумовленим строком прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію кінець 4 кварталу 2017 року.

Стверджує, що позивач на забезпечення виконання зобов`язань сплатив відповідачу забезпечувальний платіж в сумі 436 881 грн, яка була обумовлена у попередньому договорі, а відповідач в повному обсязі не виконав за вказаним договором свої зобов`язання, не здав в експлуатацію об`єкт будівництва.

Звертає увагу, що за характером вказані правовідносини подібні до положень ст.875 ЦК України, а отже з урахуванням обставин можна дійти висновку, що між сторонами склалися правовідносини щодо послуг з будівництва житла.

З посиланням на норми права, які регулюють договірні відносини та відносини споживачів, зокрема ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів», - просив позов задовольнити.

Провадження №22-ц/822/266/24

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 лютого 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «МС Імперіал Буд» на користь ОСОБА_1 пеню за попереднім договором №А_044 від 19 травня 2016 року за прострочення виконання договірних зобов`язань в сумі 300 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду сторона позивача та відповідача оскаржили його в апеляційному порядку.

ТОВ «МС Імперіал Буд» в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Стверджує, що підписуючи договір сторони погодились, що укладають саме попередній договір, а не договір підряду чи договір виконання робіт, та умовами вказаного договору не передбачено, що відповідач за завданням позивача має виконати роботу, як і не передбачено, що саме ТОВ «МС Імперіал Буд» мало збудувати об`єкт будівництва, а не третя особа.

Звертає увагу на те, що передумовою для укладення Основного договору купівлі-продажу нерухомого майна було отримання відповідачем в майбутньому права власності на об`єкт будівництва, а не будівництво об`єкту відповідачем.

Вказує, що попереднім договором та квитанціями про оплату чітко встановлено, що сплачені позивачем кошти є забезпеченим платежем, який є видом забезпечення виконання зобов`язання з укладення основного договору, а не коштами за роботи, послуги чи майно. Крім того, на день укладення попереднього договору відповідач не мав в користуванні чи власності земельної ділянки, не мав будівельної ліцензії й дозволу на будівельні роботи, відповідно, не міг бути виконавцем будівельних робіт чи послуг, укладати договори підряду чи продажу майнових прав.

Щодо застосування до спірних правовідносин ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» - зазначає, що сторони за попереднім договором чітко врегулювали розмір штрафних санкцій за порушення зобов`язань, а тому пред`явлення вимог з вказаних підстав є незаконними та необґрунтованими.

Наголошує також на тому, що відповідно до ч.1 ст.598, ч.3 ст.635 ЦК України та п.21 Попереднього договору зобов`язання сторін по укладенню основного договору купівлі-продажу припинилося 31.03.2018 року, а починаючи з 01.04.2018 року виникло зобов`язання повернути забезпечувальний платіж, в свою чергу, позивач не звертався із заявою про повернення такого.

Вважає, що зобов`язання відповідача перед позивачем не є простроченим, а є відстроченим, а відповідно позивач не має права на отримання пені по відстроченому зобов`язанню, а також нарахування пені поза межами шестимісячного строку є незаконним.

ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Наводить обставини, викладені в позовній заяві, й вказує, що за формою та змістом укладений між сторонами попередній договір є угодою про послугу з будівництва житла, такий є змішаним і містить в собі елементи договору підряду.

За наведених обставин стверджує, що правовідносини з надання послуг врегульовано спеціальним ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому відповідно до ч.5 ст.10 вказаного Закону та з урахуванням того, що порушення є триваючим, тому строк позовної давності не застосовується, у зв`язку із чим за період з 01.10.2020 року по 01.10.2022 року слід стягнути з відповідача заявлену суму.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «МС Імперіал Буд» Фортуна Г.Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить у її задоволенні відмовити.

Так, представником позивача ОСОБА_2 подано клопотання про відкладення розгляду справи з підстав перебування за межами області, однак жодними належними та допустимими доказами поважності причин цього не підтвердив, не зазначив, що такі будуть подані до суду.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.44 ЦПК України.).

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки (ч.1 ст.64 ЦПК України).

За вказаних обставин суд відмовляє у задоволені клопотання ОСОБА_2 і вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності учасників, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд виходив з того, що урахуванням установлених у цій справі обставин, правовідносини між будівельною компанією ТОВ «МС Буд» (виробником), вид діяльності якого є будівництво житлових і нежитлових будівель, і позивачем, як споживачем (замовником), слід кваліфікувати у цій справі, як угоду про послугу, - будівництво житла.

Належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про відсутність вини відповідача у невиконанні взятих на себе зобов`язань матеріали справи не містять. Розмір пені за прострочення зобов`язань договором №А_044 від 19 травня 2016 року не встановлено, ним передбачено лише штрафні санкції за порушення терміну повернення забезпечувального платежу (п.11 договору), що не є предметом даного позову, отже, доводи відповідача про відсутність підстав для стягнення пені не заслуговують на увагу, а позивач вправі вимагати її стягнення у розмірі, встановленому ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Таким чином, з урахуванням висновку ВС, правових положень ч.3 ст.551 ЦК України щодо можливості суду зменшити розмір пені, а також встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини прийшов до висновку про те, що розмір пені, який за 1 рік (в межах строку позовної давності) дорівнює 4783846,95 грн, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства справедливому розгляду і вирішенню справи, а тому стягнув з відповідача 300 000 грн.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 травня 2016 року між ТОВ «МС Імперіал Буд» (Сторона 1) та ОСОБА_1 (Сторона 2) було укладено попередній договір №А_044, який засвідчено нотаріально, відповідно до умов якого ТзОВ «МС Імперіал Буд» зобов`язується продати ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язується купити в термін до кінця І кварталу 2018 року квартиру АДРЕСА_1 будівельна адреса за місцем знаходження земельної ділянки (далі - об`єкт нерухомості), з урахуванням того, що в майбутньому присвоєна поштова адреса об`єкту будівництва може вирізнятись від будівельної, загальною площею 40,83 кв.м., в тому числі житловою площею 18,14 кв.м., згідно умов, що визначені даним попереднім договором та укладеним у майбутньому договором купівлі-продажу. Зазначені площі квартири є проектними та уточняються після інвентаризації органами БТІ. Строк прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до кінця IV кварталу 2017 року. Сторона 1 має право в односторонньому порядку змінити строк будівництва, а також в односторонньому порядку змінити термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва на строк до трьох місяців, цей факт не буде вважатися порушенням умов договору.

Пунктом 1.1. вказаного договору визначено, що сторона 1 зобов`язується оформити на своє ім`я правовстановлюючі документи та зареєструвати право власності на об`єкт нерухомості до моменту укладення договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості.

Сторони домовилися про істотні умови основного договору купівлі-продажу квартири: об`єкт продажу квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 40,83 кв.м. Загальна проектна площа об`єкту нерухомості є орієнтовною та підлягає уточненню згідно даних суб`єктів господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію та інших документів при укладання Основного договору (пункт 2). ОСОБА_1 зобов`язується сплатити стороні, на момент підписання основного договору, до моменту його нотаріального посвідчення, повну вартість об`єкта нерухомості, яка орієнтовно складає 436 881 грн. (п.2.2 Договору).

Забезпечувальний платіж не є авансом чи поворотною фінансовою допомогою. Сторони встановили, що передбаченні в цьому пункті забезпечувальні платежі є іншим видом забезпечення виконання зобов`язання згідно ст.546 ЦК України та не є неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притиранням, завдатком.

Згідно п.10-12 попереднього Договору сторонами обумовлено відповідальність за невиконання умов договору.

Пунктом 16 зазначеного Договору передбачено, що для ухвалення Основного договору СТОРОНА-2 зобов`язується особисто з`явитися за адресою та у час, повідомлений СТОРОНОЮ-1, представити усі документи, які необхідні для нотаріального посвідчення Основного договору (у разі потреби - згоду подружжя). У випадку, якщо підписання Основного договору від імені СТОРОНИ-2 буде проводитись представником, СТОРОНА-2 зобов`язується надати представнику оригінал належним чином оформленої довіреності на представництво його (їх) інтересів з метою укладення та підписання Основного договору.

Згідно п.17 Договору дата, час та місце підписання Основного договору повідомляється СТОРОНОЮ-1 СТОРОН1-2 не пізніше 11 години робочого дня, що передує дню укладення Основного договору, шляхом надсилання телеграми або телефонограми або в інший спосіб у письмовому вигляді.

В п.18 Договору сторони домовились, що усі заяви, повідомлення, які стосуються даного Договору, мають бути викладені в письмовій формі і вважаються доведеними до відома відповідної сторони, якщо вони відправлені цінним листом з повідомленням про вручення або телеграмою, а в п.21 обумовлено зобов`язання Сторін щодо підписання Основного договору, встановлені цим Попереднім договором, припиняються у випадку, якщо Основний договір не укладений протягом терміну, встановленого Попереднім договором.

П.23 попереднього Договору передбачено, що цей договір закріплює зобов`язання сторін укласти Основний договір та не є правовстановлюючим документом на об`єкт нерухомості та не підтверджує право власності Сторони 2 на такий об`єкт нерухомості.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (частини друга, третя статті 635 ЦК України).

Попередній договір є одним із різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору.

Тобто у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій.

За змістом статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Так, майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.

Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах: від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16 та інших.

Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього (постанова Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі №607/1220/19).

При цьому законодавством встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб, а інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Тобто інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 14 грудня 2021 року у справі №344/16879/15-ц, від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17, у постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі №923/447/15.

З урахуванням наведеного та положень укладеного між сторонами попереднього договору, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідача не виникло будь-яких майнових прав на об`єкт нерухомості на момент укладення попереднього договору.

Беручи до уваги положення попереднього договору, між сторонами у справі укладено попередній договір про наміри укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нерухомого майна. Вказаний попередній договір не містить посилань на здійснення сторонами інвестиційної діяльності.

Таким чином, оскільки спірний договір не містить істотних умов, що притаманні інвестиційному договору (купівлі-продажу майнових прав), суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо існування між сторонами угоди з приводу надання послуги з будівництва житла.

Тотожній правовий висновок сформований Верховним судом в постанові від 14 лютого 2024 року (справа №727/11573/22) за аналогічних обставин, через що посилання позивача в позовній заяві на постанову Верховного суду від 04.02.2021 року (справа №607/1579/19) є помилковим, оскільки правовідносини в ній не є релевантними до спору у цій справі.

Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Частиною 5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Так, попереднім договором було обумовлено укладення основного договору, а оскільки такого між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, а тому не є порушенням умов попереднього договору.

Крім того, зі змісту наданого позивачем примірника попереднього договору не встановлюється, що сторона 1 є замовником будівництва, отже не доводиться впливу відповідача на введення в експлуатацію об`єкта будівництва, а його обов`язки зводяться до оформлення на себе правовстановлюючих документів та реєстрацію права власності на об`єкт до моменту укладення договору купівлі-продажу такого.

Щодо застосування до спірних правовідносин ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживача», суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з преамбулою ЗУ «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За пунктами 18, 22 частини 1 статті 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Статтею 1-1 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Норми ЗУ «Про захист прав споживачів» не поширюються на правовідносини Позивача з Відповідачем, оскільки в них немає такого необхідного елемента, як суб`єкт господарювання - виробник товару або виконавець робіт та послуг. Крім цього, позивачем необґрунтовано з посиланням на норми матеріального права випадки виникнення споживчих правовідносин за попереднім договором.

Отже, як вже зазначалося, відповідач за умовами Попереднього договору не є забудовником об`єкту будівництва, попередній договір не є змішаним договором та не містить ознак договору підряду, чи як вказує позивач, - угоди про послугу з будівництва житла, відтак відсутні підстави поширення на спірні правовідносини ЗУ «Про захист прав споживачів».

Таким чином, відповідальність сторін за умовами Попереднього договору може встановлюватися виключно положеннями, викладеними в його змісті, та згідно досягнутих умов.

Наслідки невиконання стороною 1 взятих на себе зобов`язань перед стороною 2 щодо продажу квартири в майбутньому (укладення основного договору) передбачається п.10 Попереднього договору, зокрема виникнення обов`язку повернути стороні 2 забезпечувальний платіж протягом 30 днів з моменту спливу терміну вказаного в п.1 Попереднього договору.

Наслідки порушення строків повернення вказаних коштів стороні 2 обумовлюються п.11, 13 Попереднього договору, що не було предметом позовних вимог, і як наслідок, предметом дослідженні й оцінки судом першої інстанції.

Щодо застосування строку позовної давності, який заявлено у відзиві на позовну заяву, суд вказує таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

З урахуванням того, що відсутні підстав для задоволення позову, суд не застосовує до спірних правовідносин строк позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги сторони позивача свого підтвердження не знайшли, а тому судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини третьої статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», на яку посилається заявник касаційної скарги, споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Звернувшись до суду з позовом майнового характеру у цій справі ОСОБА_1 мав сплати судовий збір у розмірі 13 420 грн, однак не сплачував з підстав звернення до суду за захистом прав споживача, а саме на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Надалі, представник позивача подав до апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення районного суду. Судовий збір за подання апеляційної скарги заявником не сплачено, однак мав бути сплачений у розмірі 20 130 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судовий збір є складовою судових витрат. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Таким спеціальним законом є ЗУ «Про судовий збір».

Відповідно до частини першої статті 3 вказаного Закону судовий збір справляється, у тому числі, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, а також за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з ОСОБА_1 підлягає компенсації судовий збір у розмірі 13 420 грн на користь Держави за розгляд справи в суді першої інстанції та 20 130 грн за перегляд справи в суді апеляційної інстанції, а також 20 130 грн на користь відповідача як компенсацію витрат за подання ним апеляційної скарги.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «МС Імперіал Буд» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 лютого 2024 року у скасувати та ухвалити нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «МС Імперіал Буд» про захист прав споживача та стягнення пені за прострочку виконання договірних зобов`язань відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 20 130 (двадцять тисяч сто тридцять) грн на користь товариства з обмеженою відповідальністю «МС Імперіал Буд».

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 33 550 (тридцять три тисячі п`ятсот п`ятдесят) грн на користь Держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк