Номер провадження: 22-ц/813/2746/24
Справа № 509/4849/22
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 509/4849/22

Номер провадження: 22-ц/813/2746/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Ступник А.О.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - ОСОБА_2 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання шлюбного договору частково недійсним, за апеляційною скаргою адвоката Лушкіна Петра Юрійовича, діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Бочарова А.І. о 10 годині 10 хвилині 05 вересня 2023 року, повний текст рішення складений 12 вересня 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним шлюбний договір від 23.09.2022 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в частині п. 6, яким встановлено: «Сторони домовились між собою, що у випадку розірвання шлюбу та наявності спільних малолітніх та/або неповнолітніх (усиновлених) дітей, ОСОБА_1 зобов`язується протягом тривання процедури судового розлучення забезпечити житловою площею дітей шляхом набуття права власності на нерухоме майно на ім`я однієї та/чи обох дітей. Вартість нерухомого майна не повинна бути нижчою ніж 733 300,00 (сімсот тридцять три тисячі триста) гривень 00 копійок, що еквівалентно 100 000 (сто тисяч) доларів США 00 центів по курсу НБУ 1 USD= 7,993 UAH на день укладення цього Договору. Вибір нерухомості повинен бути узгоджений з ОСОБА_4 . Також Сторони домовились, що ОСОБА_1 на умовах даного пункту має право на придбання житла дітям і під час перебування у шлюбі, що буде вважатись виконанням умов п.6 цього Договору. У разі з будь-яких поважних причин неможливості виконання ОСОБА_1 частини 1пункту 6 цього Договору, останній зобов`язується перерахувати протягом тривання процедури судового розірвання шлюбу грошові кошти на рахунок ОСОБА_5 у національній валюті України у розмірі, що має бути еквівалентно 100 000 (сто тисяч) доларів США по курсу НБУ на день перерахування коштів».

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що є суперечності між змістом шлюбного договору та вимогами закону, тобто є невідповідність договору імперативним нормам та дотриманням моральних засад суспільства. Так, позивач зазначає, що п. 6. Шлюбного договору не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме - ч. 4 ст. 93 СК України, оскільки ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище та не відповідає його внутрішній волі, а відтак шлюбний договір підлягає частковому визнанню недійсним на підставі ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України (Т. 1, а. с. 2 - 4).

Позиція учасників справи в суді першої інстанції

Адвокат Лушкін П.Ю., діючий від імені ОСОБА_2 , у відзиві на позовну заяву просить в її задоволенні відмовити.

Представник відповідачки вказує на те, що під час укладення спірного шлюбного договору нотаріусом було роз`яснено положення договору і на момент його підписання позивач не мав жодних зауважень або доповнень. Також вказує на сплив позовної давності (Т. 1, а. с. 41 - 46).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 вересня 2023 року задоволено вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 ..

Визнано недійсним Шлюбний договір від 23.09.2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_6 ), в частині п. 6., яким встановлено: «Сторони домовились між собою, що у випадку розірвання шлюбу та наявності спільних малолітніх та/або неповнолітніх (усиновлених) дітей, ОСОБА_1 зобов`язується протягом тривання процедури судового розлучення забезпечити житловою площею дітей шляхом набуття права власності на нерухоме майно на ім`я однієї та/чи обох дітей. Вартість нерухомого майна не повинна бути нижчою ніж 733 300,00 (сімсот тридцять три тисячі триста) гривень 00 копійок, що еквівалентно 100 000 (сто тисяч) доларів США оо центів по курсу НБУ 1 USD = 7,993 UAH на день укладення цього Договору. Вибір нерухомості повинен бути узгоджений з ОСОБА_4 . Також Сторони домовились, що ОСОБА_1 на умовах даного пункту має право на придбання житла дітям і під час перебування у шлюбі, що буде вважатись виконанням умов п.6 цього Договору. У разі з будь-яких поважних причин неможливості виконання ОСОБА_1 частини 1.п6 цього Договору, останній зобов`язується перерахувати протягом тривання процедури судового розірвання шлюбу грошові кошти на рахунок ОСОБА_5 у національній валюті України у розмірі, що має бути еквівалентно 100 000 (сто тисяч) доларів США по курсу НБУ на день перерахування коштів».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , витрати зі сплати судового збору в розмірі - 992,40 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що п. 6. Шлюбного договору не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме - ч. 4 ст. 93 СК України, оскільки ставить позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, не відповідає внутрішній волі ОСОБА_1 , а відтак підлягає частковому визнанню недійсним на підставі ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України.

Внутрішня воля ОСОБА_1 при укладенні Шлюбного договору була направлена на забезпечення житлом спільних з ОСОБА_2 дітей. Однак, ОСОБА_2 намагається стягнути на свою користь - 100 000 (сто тисяч) доларів, втім Шлюбним договором не було обумовлено, що ОСОБА_2 зобов`язується за рахунок цих грошових коштів забезпечити житлом спільних з ОСОБА_1 дітей.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що п. 6 Шлюбного Договору ставить ОСОБА_1 в надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки з 23.09.2013 року досить істотно змінився курс долара, який станом на час розгляду справи згідно курсу НБУ 1 USD дорівнює 36,56 грн..

На момент укладення Шлюбного договору вартість квартири у розмірі - 733 300,00 (сімсот тридцять три тисячі триста) грн. 00 коп., що еквівалентно - 100 000 (сто тисяч) доларів 00 центів США, була визначена з урахування цін на ринку нерухомості на квартиру з певними технічними характеристиками та певним розташовуванням. Однак квартири, які у 2013 році коштували - 100 000 доларів США, станом на сьогодні коштують набагато менше, оскільки ринок нерухомості також зазнав негативного впливу, у тому числі, через війну (Т. 1, а. с. 114 - 118).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Лушкін П.Ю., діючий від імені ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 вересня 2023 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що рішення ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що: 1) судом першої інстанції не було враховано та не досліджувались умови шлюбного договору, згідно якого сторони попередньо ознайомленні нотаріусом із загальними вимогами, необхідними для укладення вказаного правочину. Крім того, суд не звернув уваги на п. п. 8, 9, 11, 12, 14 спірного договору; 2) судом не було враховано, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу, позивач визнав умови шлюбного договору та не відмовлявся від його виконання. Не повідомляв, що умови спірного договору ставлять його у надзвичайно невигідне матеріальне становище та не відповідає його внутрішній волі; 3) позивач при зверненні до суду з вказаним позовом вказував на те, що умови спірного договору ставлять його вкрай невигідне матеріальне становище, однак доказів вказаних обставин не було надано, та судом не було взято до уваги вказані обставини; 4) висновки суду про те, що відповідачка чинить перешкоди щодо узгодження вибору (придбанню) нерухомості для доньки, та що ініціатором розірвання шлюбу була саме відповідачка, не підтвердженні жодними доказами; 5) судом не було взято до уваги висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23.02.2023 року №369/2435/20, від 10.05.2022 року у справі №755/5802/20, від 30 січня 2018 року у справі №756/7489/15-ц, від 04 квітня 2018 року у справі №752/22220/16-ц (Т. 1, а. с. 126 - 135).

Позиція позивача в апеляційному суді

Адвокат Бойко Н.І., діюча від імені ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

За своєю суттю доводи відзиву на апеляційну скаргу є аналогічними доводам, викладеними у позовній заяві. Крім того, представник відповідача зазначає, що посилання апелянта на те, що у власності позивача перебуває елітна нерухомість та автомобілі на загальну суму понад 4 млн. доларів США, не відповідають дійсності. Посилання апелянта на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16.05.2023 року по справі №752/10560/22, та що висновки у вказаному рішенні мають преюдиційне значення, є недоречними, оскільки останнє не набрало законної сили та оскаржено в апеляційному порядку (Т. 1, а. с. 178 - 185).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.10.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Лушкіна П.Ю., діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 вересня 2023 року (Т. 1, а. с. 172 - 172 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.10.2023 року призначено справу до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 1, а. с. 174).

У судовому засіданні адвокат Бойко А.В., діюча від імені ОСОБА_1 , заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Заяв, клопотань, зокрема про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не надали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення учасниками справи своєї правової позиції у заявах по суті справи, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, заслухавши думку учасників, які прийняли участь в судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників, які прийняли участь в судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Лушкіна П.Ю., діючого від імені ОСОБА_2 , підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

23.09.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_6 ) було укладено Шлюбний договір, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С., реєстровий №945.

Так, відповідно до п. 6 Шлюбного Договору, Сторони домовились між собою, що у випадку розірвання шлюбу та наявності спільних малолітніх та/або неповнолітніх (усиновлених) дітей, ОСОБА_1 зобов`язується протягом тривання процедури судового розлучення забезпечити житловою площею дітей шляхом набуття права власності на нерухоме майно на ім`я однієї та/чи обох дітей. Вартість нерухомого майна не повинна бути нижчою ніж - 733 300 (сімсот тридцять три тисячі триста) грн. 00 коп., що еквівалентно 100 000 (сто тисяч) доларів 00 центів США по курсу НБУ 1 USD = 7,993 UAH на день укладення цього Договору. Вибір нерухомості повинен бути узгоджений з ОСОБА_4 . Також Сторони домовились, що ОСОБА_1 на умовах даного пункту має право на придбання житла дітям і під час перебування у шлюбі, що буде вважатись виконанням умов п. 6 цього Договору.

У разі з будь-яких поважних причин неможливості виконання ОСОБА_1 ч. 1 п. 6 цього Договору, останній зобов`язується перерахувати протягом тривання процедури судового розірвання шлюбу грошові кошти на рахунок ОСОБА_5 у національній валюті України у розмірі, що має бути еквівалентно - 100 000 (сто тисяч) доларів США по курсу НБУ на день перерахування коштів.

28.09.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_6 ) було зареєстровано шлюб.

Під час шлюбу у Позивача та Відповідача народилась дитина - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16.05.2022 року на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси (справа №752/30359/21) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, рішення набрало законної сили 16.06.2022 року.

16.05.2023 року на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва по справі №752/10560/22 на підставі, в тому числі, п. 6. Шлюбного договору, укладеного між сторонами спору 23 вересня 2013 року, з ОСОБА_1 було стягнуто на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі - 3 656 000 грн.. Вказане рішення переглядається в апеляційному порядку.

По справі виникли правовідносини щодо визнання недійсним частини правочину.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про задоволення позову.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі та відхилення аргументів викладених у відзиві на апеляційну скаргу

Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, у тому числі шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також Глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься відсилання й у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу. Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Як встановлено матеріалами справи, 23.09.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С., зареєстрований в реєстрі за №945.

Відповідно до змісту вказаного договору, сторони уклали вказаний договір, маючи намір вступити у шлюб, що підтверджується Запрошенням на державну реєстрацію шлюбу 28.09.2013 року, надане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції), попередньо ознайомлені нотаріусом з загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, повністю усвідомлюють значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре відповідає їхній внутрішній волі як учасників цього правочину, обізнані із вимогами сімейного законодавства України, керуючись ст. ст. 92, 93, 94, 95, 97 Сімейного кодексу України, мають намір урегулювати майнові відносини між собою і визначити взаємні майнові права та обов`язки, на засадах взаємоповаги один до одного.

Відповідно до п. 1. Договору, цей договір стосується майнових відносин між подружжям і поширюється на будь-яке майно, включаючи визначення правового режиму майна, набутого в період перебування в зареєстрованому шлюбі. Під «майном», Сторони, розуміють нерухоме майно, рухоме майно, майнові права (у тому числі корпоративні), грошові кошти, окремі речі, сукупність речей, зокрема (але не виключено).

Відповідно до п. 6 Шлюбного договору, сторони домовилися між собою, що у випадку розірвання шлюбу та наявності спільних малолітніх та/або неповнолітніх (усиновлених) дітей, ОСОБА_1 зобов`язується протягом тривання процедури судового розлучення забезпечити житловою площею дітей шляхом набуття права власності на нерухоме майно на ім`я однієї та/чи обох дітей. Вартість нерухомого майна не повинна бути нижчою ніж - 733 300 (сімсот тридцять три тисячі триста) грн. 00 коп., що еквівалентно - 100 000 (сто тисяч) доларів 00 центів США по курсу НБУ 1 USD - 7, 993 UAN на день укладення цього договору. Вибір нерухомості повинен бути узгоджений з ОСОБА_5 . Також, Сторони домовились, що ОСОБА_1 на умовах даного пункту має право на придбання житла дітям і під час перебування у шлюбі, що буде вважатися виконанням умов п. 6 цього Договору. У разі з будь-яких поважних причин неможливості виконання ОСОБА_1 ч. 1 п. 6 цього Договору, останній зобов`язується перерахувати протягом тривання процедури судового розірвання шлюбу грошові кошти на рахунок ОСОБА_5 , у національний валюті України у розмірі, що має бути еквівалентно - 100 000 (сто тисяч) доларів 00 центів США но курсу НБУ на день перерахування грошових коштів.

Згідно п. 8 Договору, сторони у присутності нотаріуса стверджують, що: - однаково розуміють природу цього правочину та його правові наслідки: - договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; - не обмежені в праві укладати правочини; - вони не визнані в установленому порядку недієздатними чи обмежено дієздатними; - не перебувають у хворобливому стані, не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню значення своїх дій; - проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених сторонами, та умов, які є обов`язковими, ними прочитаний, зрозумілий і схвалений.

Відповідно до п. 9 Договору, одностороння зміна як і одностороння відмова від умов даного договору не допускається.

Пунктом 11 Договору визначено, що сторони заявляють, що жодна з них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріал становище і не є результатом виливу тяжких обставин.

Згідно п. 12 Договору, сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору.

Зазначеним шлюбним договором не передавалось у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

В подальшому 28.09.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_6 ) було зареєстровано шлюб.

Під час шлюбу у Позивача та Відповідача народилась дитина - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16.05.2022 року на підставі рішення Київського районного суду м.Одеси по справі №752/30359/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, рішення набрало законної сили 16.06.2022 року.

Відповідно до змісту вищевказаного рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.05.2022 року, представником ОСОБА_1 було зазначено, що всі майнові питання між сторонами врегульовано згідно шлюбного договору від 23.09.2013 року і останній умови вказаного договору виконує.

Отже, колегія суддів вважає, що на момент укладення шлюбного договору, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 повністю усвідомлювали значення своїх дій та згідно із їх вільним волевиявленням, котре відповідало їх внутрішній волі як учасників вказаного правочину, були обізнані із вимогами сімейного законодавства України. Однаково розуміли значення вказаного правочину та його правові наслідки, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, крім того стверджували, що умовами вказаного договору жоден з них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище і не є результатом впливу тяжких обставин.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 14 Договору, нотаріусом роз`яснено сторонам положення законодавства України щодо порядку укладання шлюбних договорів, підстав та наслідків визнання їх недійсними, правові наслідки вибраного сторонами правового режиму майна, зміст ст. 203 Цивільного кодексу у країни, статей 92-103 Сімейного кодексу України (а. с. 5 - 7).

Також заслуговують на увагу доводи, що в період розірвання шлюбу ОСОБА_1 також не оспорював вказаний договір та визнавав умови шлюбного договору, та не стверджував, що останній ставить його у вкрай невигідне матеріальне становище, а навпаки останній зазначав, що виконує його умови.

Однак, протягом тривання процедури судового розірвання шлюбу ОСОБА_1 , умови п. 6 Шлюбного договору не виконав, як в частині придбання житла дитині або ж в частині перерахування грошових коштів на придання житла.

Оскаржуючи п. 6 Шлюбного договору ОСОБА_1 вказує на те, що вказаний пункт ставить його в надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Окрім загальних вимог щодо дійсності правочинів, встановлених ЦК України, частини четверта та п`ята статті 93 СК України встановлюють спеціальні обмеження, щодо можливих умов шлюбного договору.

Колегія суддів вказує, що аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що свобода договору у регулюванні майнових відносин між подружжям є істотно обмеженою. Такі сторони не вправі у договорах між собою визначати такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права.

Аналогічні правові висновки сформовано Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14 та постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 201/4255/16-ц, від 01 червня 2022 року у справі № 759/23521/20, від 08 червня 2022 року у справі № 363/1545/20, від 23 лютого 2023 року у справі № 369/2435/20.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що фактично п. 6 Шлюбного Договору ставить ОСОБА_1 в надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки з 23.09.2013 року по сьогодні досить істотно змінився курс долара НБУ, станом на сьогодні курс НБУ 1 USD дорівнює - 36,56 грн..

Дійсно вартість 1 долару США на момент розгляду справи зросла в порівнянні з його вартістю на момент укладення спірного договору, внаслідок чого сума, передбачена п.6 Шлюбного договору, з - 733 300,00 грн. зросла до - 3 656 000 грн..

Однак, вказані обставини не свідчать про те, що зміна курсу долара, ставить ОСОБА_1 у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, а лише посилання на вказані обставини не можуть слугувати підставами для задоволення позову.

Як вбачається з витягу з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_1 на праві власності належить: - будинок розташований, за адресою - АДРЕСА_1 , загальною площею - 295,9 кв. м.; - земельна ділянка, кадастровий номер :02:008:1123, площею - 0,05 га. (а. с. 201 - 204).

Крім того, як встановлено ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.09.2022 року у справі 752/10560/22 на праві власності ОСОБА_1 , належить транспортні засоби: - автомобіль «BMW X6», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіль «Lexus RX», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . Вказані обставини не заперечується позивачем.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивачем не було доведено, що ОСОБА_2 чинить перешкоди та не надає узгодження щодо придбання нерухомості на виконання вимог п. 6 Договору.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання суду першої інстанції на те, що на момент укладення Шлюбного договору вартість квартири у розмірі - 733 300,00 грн., що еквівалентно - 100 000 доларів США по курсу, була визначена з урахування цін на ринку нерухомості на квартиру з певними технічними характеристиками та певним розташовуванням, однак квартири, які у 2013 році коштували - 100 000 доларів США, станом на сьогодні коштують набагато менше, оскільки ринок нерухомості також зазнав негативного впливу, в тому числі, через війну.

Необхідно звернути увагу на те, що п. 6 Шлюбного договору не передбачено та не було обумовлено між сторонами договору технічні характеристики та розташування квартири, а лише сума в межах якої остання буде придбана.

Безпідставними є посилання позивача, що фактично п. 6 Шлюбного договору дозволяє ОСОБА_2 витратити грошові кошти на власний розсуд, та у останньої немає жодного обов`язку щодо витрати цих коштів на придбання житла для спільної дочки.

Оскільки метою п. 6 Шлюбного договору було саме захист майнових прав спільної дитини, то ОСОБА_1 не позбавлений в подальшому звернутись до ОСОБА_2 із запитом щодо підтвердження використання коштів на придбання житла для спільної дочки, останній не позбавлений можливості самостійно придбати квартиру для доньки.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що шлюбний договір поставив його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що зазначений договір суперечить вимогам частини четвертої статті 93 та частині другій статті 97 СК України.

Колегія суддів також звертає увагу, що наявність підстав для визнання оспорюваного шлюбного договору (чи його частини) недійсним, так і порушення (не визнання або оспорювання) суб`єктивного приватного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного шлюбного договору.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 травня 2022 року у справі № 755/5802/20.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Лушкіна Петра Юрійовича, діючого від імені ОСОБА_2 , є доведеними, а тому вона підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пункту 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367,368, 374,376,381,382,383,384,389,390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Лушкіна Петра Юрійовича, діючого від імені ОСОБА_2 , - задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської областівід 05 вересня 2023 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання шлюбного договору частково недійсним - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 28 лютого 2024 року.

Головуючий: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе