Справа № 555/675/24
Номер провадження 2/555/297/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Березнівський районний суд Рівненської області в складі :
головуючого судді - Старовецької Ю.В.
при секретарі - Григорієвій В.М.
представника позивача адвоката Шевчука Р.В.
представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Березне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави російської федерації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування моральної шкоди, -
І. Стислий виклад позиції заявника.
ОСОБА_1 вказу, що до початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України проживав в кімнаті гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , мав цивільну дружину, дочку, сина, працював неофіційно на будівництві.
01.03.2022 російські війська окупували місто Херсон, внаслідок чого протягом тижня взагалі не виходили на вулицю. Пізніше мер міста завірив, що можна жити та працювати далі, буде комендантська година, життю та здоров`ю цивільного населення нічого не загрожуватиме. Через деякий час люди почали виходити на мітинги із закликами проти російської агресії, скандували, що «ніхто російських солдат не кликав на українську територію, росіяни не потрібні в місті, та ін.».
Наслідком проведення мирних зібрань стали розгони мітингуючих, стрільба, арешти, катування, психологічно стало тяжко перебувати у місті. Три місяці працював в котельні, однак після пропозиції окупантів про прийняття громадянства російської федерації та отримання паспорта звільнився, що стало наслідком безгрошів`я, неможливість влаштуватися на роботу, отримати медичну допомогу. Оскільки жити в окупованому місті стало нестерпно, тому завдяки волонтерам він зміг залишити ОСОБА_3 та виїхати в Запоріжжя, де був оформленим як ВПО, проживав два місяці. Оскільки в Запоріжжі не міг знайти роботи, тому за рекомендацією знайомих приїхав у село Орлівку, Рівненського району Рівненської області та 26.10.2022 зареєструвався як внутрішньо переміщена особа.
Після деокупації міста час від часу навідувався в Херсон. Зокрема 03.05.2023 в період часу з 13:53 по 15:00 годин, перебуваючи поблизу АЗС «ОККО» за адресою: місто Херсон, Бориславське Шосе, 2Г, внаслідок масованого ворожого обстрілу з системи РСЗВ «Град» військовими країни агресора рф, отримав мінно вибухову травму.
В результаті збройної агресії рф проти України вимушеного переселення з рідної домівки, отриманої травми, ОСОБА_1 зазнав моральних страждань, які виразились в тому, що він був позбавлений можливості користуватися благами, які мав до цього, зокрема, проживаючи у власному житлі, він мав налагоджений побут, був матеріально забезпеченим і працевлаштованим, мав можливість вести повноцінне життя, користуватися усіма особистими немайновими та майновими благами, які гарантовані кожній людині. Переміщення в безпечне місце в результаті збройної агресії рф спричинило об`єктивну необхідність облаштовувати звичний для нього спосіб життя, погіршився його емоційний, психологічний та матеріальний стан, він відчуває душевні страждання, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до цього. Спричинена 03.05.2023 мінно вибухова травма постійно турбує, як наслідок фізичні та душевні страждання, а також неможливість влаштуватися на роботу, з 28.06.2023 по 26.09.2023 перебував на обліку в центрі зайнятості з метою працевлаштування, однак безрезультатно.
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просить суд стягнути на його користь з держави російська федерація, моральну шкоду у розмірі 1000000 грн. 00 коп.
Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Шевчук Р.В. в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги у повному обсязі, позов просять задовольнити; не заперечують проти ухвалення заочного рішення у справі.
Представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Держави Україна в особі Кабінету міністрів України Вороновська М.А. надіслала письмові пояснення, у яких вказує наступне. За приписами пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року також передбачено, що договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил. Частиною 5 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08.06.1977 несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.
Відповідно до частини 5, 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №990/80/22, російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії. При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно російська федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Такі висновки наведено в постановах Верховного Суду від 08.06.2022 та 22.06.2022 у справах №490/9551/19 та №311/498/20.
Необхідно також врахувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, відповідно до якої національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту»).
Отже, можна дійти висновку про застосування у даній справі «деліктного винятку», відповідно до якого будь-який спір, що виник на її території у юридичної особи України, навіть з іноземною країною, зокрема, й російською федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 233/2082/21, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації росією окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (російську федерацію), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди.
Слід зазначити, що у зв`язку з повномасштабною агресивною війною, яку російська федерація розв`язала і веде проти України та українського народу з порушенням норм міжнародного права, вчиняючи злочини проти людства, 03.03.2022 був ухвалений Закон України «Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності російської федерації та її резидентів» № 2116- IX, який набрав чинності 07.03.2022 та передбачає можливість примусового вилучення майна без будь-якої компенсації не лише російської федерації, але і її резидентів.
Відповідно до Закону № 2116-IX примусове вилучення в Україні об`єктів права власності російської федерації та її резидентів здійснюється без будь-якої компенсації (відшкодування) їх вартості, враховуючи повномасштабну агресивну війну, яку російська федерація розв`язала і веде проти України та Українського народу (частина друга статті 2 Закону № 2116-IX).
Відповідно до частини шостої статті 4 Закону № 2116-IX об`єкти права власності російської федерації та її резидентів, передані відповідно до частини першої цієї статті, підлягають подальшому продажу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Кошти, отримані від такого продажу, зараховуються до Державного бюджету України та спрямовуються до фонду ліквідації наслідків збройної агресії (далі Фонд).
Відповідно до пункту другого постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку використання коштів фонду ліквідації наслідків збройної агресії» від 10.02.2023 № 118 визначено, що кошти фонду спрямовуються на: 1) будівництво (нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт) громадських будинків та споруд (з урахуванням вимог безпеки щодо захисних споруд цивільного захисту), захисних споруд цивільного захисту та військових об`єктів (споруд, будинків, позицій, казарм, складів, доріг тощо); 2) будівництво об`єктів інфраструктури, зокрема пов`язаних з наданням послуг з водопостачання, водовідведення, виробництва теплової енергії, теплопостачання, електропостачання; 3) нове будівництво, реконструкцію, капітальний ремонт, розроблення проектної (проектно-кошторисної) документації будівель для забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб та осіб, які втратили його внаслідок воєнних дій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України; 4) розроблення проектної (проектно-кошторисної) документації для об`єктів, зруйнованих внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України; 5) будівництво, ремонт та інші інженерно-технічні заходи із захисту об`єктів критичної інфраструктури; 6) закупівлю шкільних автобусів, спеціалізованого санітарного транспорту для центрів екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, спеціального транспорту для комунальних підприємств з благоустрою територій; 7) компенсацію за знищений/пошкоджений об`єкт житлового призначення (у тому числі будинки дачні та садові); 8) відновлення пошкоджених об`єктів житлового (у тому числі будинків дачних та садових) та громадського призначення; 9) нове будівництво об`єктів житлового призначення для осіб, які втратили житло внаслідок воєнних дій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, розроблення та експертизу проектної документації на будівництво таких об`єктів; 10) будівництво (нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт, розроблення проектної (проектно-кошторисної) документації, поточний ремонт) закладів охорони здоров`я для забезпечення надання медичної та реабілітаційної допомоги особам, постраждалим внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. У виняткових випадках кошти фонду ліквідації наслідків збройної агресії можуть спрямовуватися на забезпечення потреб оборони в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, кошти від реалізації арештованого майна відповідно до вимог Закону № 2116-IХ, використовуються для покриття визначених збитків (завданих агресією російської федерації). При цьому, використання коштів для сплати заборгованості за виконавчими документами боржником за яким є російська федерація не передбачено. Так, відповідно до вимог статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, позитивним обов`язком Держави є забезпечення фактичного виконання судового рішення у спосіб і порядок визначений судовим рішенням, чинним законодавством України та відповідними міжнародними угодами, а позивач має право сподіватись на те, що держава, в особі компетентних органів, та суд забезпечить йому фактичне виконання судового рішення.
Разом з тим, відповідно до статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII) випадках на приватних виконавців. Порядок примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) регламентовано Законом №1404-VIII. При цьому відповідно до частини четвертої статті 24 даного Закону виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.
Також, під час виконання рішень стосовно іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб, які відповідно проживають (перебувають) чи зареєстровані на території України або мають на території України власне майно, яким володіють самостійно або разом з іншими особами, застосовуються положення Закону (частина перша статті 77 Закону). Примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) може бути забезпечено органами державної виконавчої служби/приватними виконавцями відповідно до вимог чинного законодавства про примусове виконання рішень щодо майна, яке знаходиться на території України. Законом не передбачено порядок виконання рішень, боржником за якими є іноземна держава. Виходячи з аналізу чинного законодавства України та міжнародно-правових норм, виконання судових рішень, прийнятих судами України щодо стягнення моральної шкоди з російської федерації, на сьогоднішній день неможливе.
Зазначене свідчить, що незважаючи на існування практики звернення фізичних та юридичних осіб до національних судів для захисту інтересів та відшкодування шкоди до держави агресора, станом на сьогодні, реальне виконання такого рішення на території України є неврегульованим на законодавчому рівні. Кабінет Міністрів України вважає, що російська федерація та її уряд, зобов`язані нести, як кримінальну так і цивільно-правову відповідальність за злочинні дії, які вона вчинила та продовжує вчиняти відносно України та її громадян. Така відповідальність настане після прийняття відповідних рішень компетентними міжнародними інституціями та забезпечить реальну можливість відновити порушені права громадян України у зв`язку із військовою агресією росії проти України.
Враховуючи вищевикладене, представник третьої особи ОСОБА_2 просить суд при винесенні рішення врахувати пояснення Кабінету Міністрів України.
Представник відповідача держави російської федерації, в судове засідання не з`явився.
Відповідач про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
На підставі вказаних положень ЦПК України суд приходить до висновку, що відповідач був належним чином та своєчасно сповіщений про час та місце судового засідання.
Про причини неявки відповідач суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав.
Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення процесуальних дій, в тому числі забезпечення позову, забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.
Згідно довідки про відвідування міського травмпункту, виданої 04.05.2023 року КНП «Херсонська міська клінічна лікарня імені Афанасія і Ольги Тропіних» ХМР, ОСОБА_4 , 1973 року народження звернувся у травпункт лікарні 04.05.2023 року о 09 год. 40 хв з мінно-вибуховою травмою, отриманою 03.05.2023 року о 14 год.
Із протоколу обстеження УЗД ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого медичним центром «Андрос» 10.05.2023 року вбачається, що у позивача виявлено травми та рекомендовано звернутись за консультацією до ортопеда-травматолога.
Згідно заключення ЛКК №191 від 21.04.2024 року Березнівської ЦМЛ, у ОСОБА_1 встановлено травматичні пошкодження.
Відповідно до інших медичних документів, позивач в подальшому проходив регулярні обстеження та лікування в медичних закладах м.Березне та м.Рівне.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Частиною 1 статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.
Згідно із ч.1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Згідно із п.9 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню вказані обставини згідно з приписами ч.3 ст.82 ЦПК України.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Силові дії російської федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.
російська федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.
Зокрема, п.1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці.
Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, Договір між Україною і російською федерацією про українсько-російський державний кордон, рф вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення рф з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.
російська федерація, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування.
Згідно частини першої та четвертої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) N 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Як слідує зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: зокрема, у випадках, встановлених законом.
Згідно ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією.
Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема підпунктом 15 пункту 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який уважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Конвенцією порушення.
При вирішенні позовних вимог про компенсацію завданої позивачу моральної шкоди, а також розміру цієї шкоди, суд застосовує практику ЄСПЛ та керується розміром задоволених вимог заявників по схожим спорам, що розглядалися ЄСПЛ, зокрема, у рішеннях ЄСПЛ «Хачукаєви проти росії», «Сагаєва та інші проти росії», «Ісламова проти росії», «Султигов та інші проти росії», а також зокрема рішення у справі «Лоізіду проти Турецької Республіки», згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію заявнику, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.
З огляду на це, суд вважає належним, обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені рф відносно нього.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач до початку військової агресії з боку російської федерації, як повноправний громадянин своєї країни, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання у м.Херсон Херсонської області, а тому у 26.10.2022 року внаслідок військових дій російської федерації проти України позивач змушений був залишити місце свого мешкання, змінивши власний побут та спосіб життя. Крім того, особа зазнала фізичного болю та страждань внаслідок поранення.
Суд погоджується із доводами позивача про те, що порушивши його основоположні права і свободи, російська федерація завдала йому тяжких моральних страждань. З огляду на особливий цинізм, з яким російською федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивач відчуває душевні страждання, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії рф проти України. Внаслідок вказаних обставин, позивач зазнав безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, зазнав фізичного болю, втратив душевний спокій, постійно відчуває невпевненість і незахищеність, як себе так і членів своєї сім`ї. Також він постійно знаходиться у пригніченому стані, оскільки вважає, що назавжди втратив своє житло, вільне спілкування з родичами, втратив налагоджений побут та звичний ритм життя. З огляду на триваючі обстріли території України, зокрема інтенсивних обстрілів всіма засобами ведення вогню м.Херсон, обставини, що призвели до вимушеного переселення позивача тривають і досі.
На підставі досліджених доказів, що були представлені стороною позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, не висловив своє відношення до заявлених позовних вимог шляхом подання письмової заяви, не з`явився в судове засідання і не представив суду будь-яких доказів на спростування обставин, яким обґрунтовуються позовні вимоги.
Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення.
Керуючись ст. ст. 2, 16, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 78, 81, 82, 89, 141, 229, 235, 259, 263-268, 273, 280-283, 289 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до держави російської федерації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування моральної шкоди задовольнити.
Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000000 (один мільйон) грн. 00 коп.
Сторони та інші учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м.Потсдам, Німеччина, проживає в АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Апеляційну скаргу може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду до Рівненського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення суду.

Суддя: Старовецька Ю. В.