Справа № 359/6219/24
Провадження № 2-о/359/158/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

26 листопада 2024 рокуБориспільський міськрайонний суду Київської області у складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Ліман А.Г.,

за участі заявника ОСОБА_1 та її представника адвоката Ткаченко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль Київської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа : Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про встановлення факту проживання, -

ВСТАНОВИВ :

12 червня 2024 року представник заявника адвокат Ткаченко Л.В. звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із заявою, якою просив встановити факт, що має юридичне значення - встановити особу заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - с. Бортничі Бориспільського району Київської області; встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - с. Бортничі Бориспільського району Київської області на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Бортничі Бориспільського району Київської області. З 01 вересня 1967 року по 30 червня 1977 року навчалась в Бориспільській середній школі №3. 19 березня 1971 року батько заявника подарував їй половину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 30 липня 1977 року заявниця уклала шлюб з ОСОБА_2 . В даному шлюбі народилось двоє синів. Станом на 24 серпня 1991 року заявник проживала разом зі своєю сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . 09 липня 1996 року шлюб заявниці був розірваний. В 1996 році ОСОБА_1 забула сумку з документами в електриці, в якій був паспортом СРСР серії НОМЕР_1 виданий 14 вересня 1977 року Бориспільським районним відділом внутрішніх справ Київської області, а також втратила свідоцтво про народження, трудову книгу, атестат та диплом про освіту. Заявник зверталась до міграційної служби з проханням видати їй паспорт, однак отримала відмову, яка обґрунтована тим, що ідентифікацію особи та належність до громадянства України не підтверджено. Зважаючи на це, заявник змушена звернутися до суду із даною заявою.

Ухвалою суду від 14 червня 2024 року у справі відкрито окреме провадження та призначено судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

04 липня 2024 року від представника заінтересована особа - Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Слуговини О.В. надійшли пояснення по справі, якими представник просила заяву про ОСОБА_1 залишити без задоволення оскільки, заявником не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували встановлення юридичних фактів. За таких обставин ЦМУ ДМУ у м. Києві та Київській області вважає недоведеним факт, що має юридичне значення - щодо встановлення особи заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - с. Бортничі Бориспільського району Київської області та встановення юридичного факту її постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

В судовому засіданні заявник та її представник заяву підтримали та просили задовольнити.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. В письмових пояснен-нях представник просив здійснити розгляд справи у його відсутність, у задоволенні заяви відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку, що вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 05 лютого 2003 року виконкомом Бортницької сільської ради Бориспільського району Київської області, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у селі Бортничі Бориспільського району Київської області (а.с. 13).

30 липня 1977 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_2 , у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_4 ». Наведене підтверджує-ться копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 виданого 30 липня 1977 року Міським відділом ЗАГС Київської області (а.с. 14).

09 липня 1996 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру акті цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу № 1 від 15 січня 2020 року (а.с. 15-16).

На підставі копії Договору дарування від 19 березня 1971 року та копії погосподарської книги встановлено, що ОСОБА_5 подарував та ОСОБА_3 прийняла в дар половину житлового будинку АДРЕСА_1 , та була зареєстрованою в даному будинку (а.с.7-11, 12).

Відповідно інформації Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області під час перевірки картотек заяв про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року, які передані територіальним органам ДМС України на централізоване зберігання до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, виявлено заяви про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року на ім`я ОСОБА_6 (рос. мова ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії № НОМЕР_4 виданий 30 липня 1976 року Бориспільським районним відділом внутнішніх справ Київської області на ім`я ОСОБА_7 ( рос.мова), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий 14 вересня 1977 року Бориспільським районним відділом внутрішніх справ Київської області (а.с.17-19).

Відповідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження, згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами 1-3 ст. 294 ЦПК України визначено, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

За змістом ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Факти, що підлягають встановленню судом, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.

Метою встановлення будь-якого факту, що має юридичне значення, є можливість скористатися правом, яке надане заявнику відповідно до чинного законодавства України, але через неможливість документального підтвердження не може бути реалізованим. Мета дозволяє визначити коло заінтересованих осіб, а також докази, які мають бути досліджені під час судового розгляду справи.

Отже, сутність справ окремого провадження полягає у підтвердженні судом наявності чи відсутності певних юридичних фактів (станів), що є умовами здійснення прав і реалізації інтересів осіб або підставами для їх обмеження. Тому суд лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Відповідно положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із заяви ОСОБА_1 про встановлення особи заявника та вставлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року вбачається, що метою встановлення такого факту є підтвердження приналежності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України, отримання пенсії та медичної допомоги на території держави Україна.

На підтвердження заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 надано до суду копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 05 лютого 2003 року виконкомом Бортницької сільської ради Бориспільського району Київської області; копію свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 виданого 30 липня 1977 року Міським відділом ЗАГС Київської області, копію повного витягу з Державного реєстру акті цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу №1 від 15 січня 2020 року про розірвання шлюбу, копію Договору дарування від 19 березня 1971 року та копію по господарської книги.

Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належ-ності до громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Стаття 3 Закону України «Про громадянство України» встановлює належність до громадянства України. Відповідно до цієї статті громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

У частині другій цієї статті вказано, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Встановлення належності особи до громадянства України це - визнання особи громадянином України відповідно ст. 3 Закону України «Про громадянство України», але яка з тих чи інших причин досі не має паспорта громадянина України та не є громадянином іншої держави.

З метою організації виконання Закону України «Про громадянство України» Указом Президента України за № 215 від 27 березня 2001 року постановлено, зокрема, затвердити Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Так, цим Порядком відповідно до Закону України «Про громадянство України» визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Згідно пунктом 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту;

в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає до територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, встановлення юридичного факту про те, що на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) особа постійно проживала на території України, є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно п. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство», і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні висновки наведено у постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22).

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №740/4027/20 виснував, що неможливо встановити факт постійно проживання заявника на території України станом на 1991 рік на підставі доказів, які не містять інформації щодо такого проживання саме відносно особи, яка безпосередньо звернулася із заявою про встановлення такого факту.

Надання адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України регламентовано Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціаль-ний статус», Законом України «Про громадянство України».

Згідно підпунктом «а» пункту 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчу-ють особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України відноситься до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, і оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру.

Частиною 1 ст. 4 вказаного Закону передбачено, що Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення перед-бачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи.

Відповідно пункту 6 ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо.

Згідно пункту 1 ч. 1 статті 2 цього Закону розпорядник Реєстру - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року за № 360 визначено, що Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року за № 302 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України (далі - Порядок № 302).

У пунктах 38-40 Порядку № 302 визначено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється паспорт. Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру. Ідентифікація особи, на ім`я якої оформляється паспорт і стосовно якої відсутня інформація в базах даних Реєстру, здійснюється відповідно до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій.

У виключних випадках за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи (пункт 43 Порядку № 302).

Зокрема, цим пунктом встановлено, що у разі неподання особою, яка досягла 18річного віку, документів з фотокартками проводиться процедура встановлення особи шляхом надсилання запитів щодо перевірки документів та інформації, зазначеної заявником у письмовому зверненні, зокрема до Міністерства внутрішніх справ, Національної поліції, Міністерства юстиції України, органів Державної фіскальної служби, навчальних закладів, військових частин, військових комісаріатів, установ виконання покарань, для отримання інформації з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, у тому числі фотокартки особи, яка дасть змогу ідентифікувати особу. В процесі перевірки береться до уваги вся інформація, яку повідомив заявник. Одночасно проводиться перевірка за даними обліку територіальних органів та територіальних підрозділів Державної міграційної служби. Перевірка стосовно осіб, які проживають на тимчасово окупованій території України проводиться, зокрема, за даними Державного реєстру виборців шляхом надсилання запитів до відповідних відділів ведення Державного реєстру виборців. Крім того, у виключних випадках за відсутності фотокартки особи та за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, з метою встановлення особи проводиться опитування родичів, сусідів, які були зазначені у письмовому зверненні. За результатами їх свідчень складається акт встановлення особи за формою, встановленою МВС.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціаль-ний статус» у разі неможливості встановити особу розпорядником реєстру особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи державною міграційною службою України та (або) прийняття відповідного рішення суду, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення у порядку, визначеному ч. 1 ст. 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Згідно вимог вищевказаного законодавства України, у разі, якщо Державна міграційна служба України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації, то встановлення такого факту проводиться у судовому порядку.

До місцевого загального суду подається заява про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

Відповідно вищевказаних нормативних актів, основними документами, які дозволяють особі звернутися до суду, мають бути : свідоцтво про народження особи та рішення Державної міграційної служби України про неможливість встановити особу після проведення процедури ідентифікації.

У своїй заяві до суду заявник має вказати, який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують цей факт (показання свідків, біографічні дані заявника та будь-які документи, які надають можливість перевірити інформацію щодо його особи).

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 02 вересня 2020 року у справі за № 366/474/19, від 19 жовтня 2022 року у справі за № 511/409/20, від 16 листопада 2022 року у справі за № 755/16248/18.

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення особи заявника та встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, водночас будь-яких доказів, що могли б посвідчити її особу та підтвердити факт її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, суду не надала.

Більш того, до суду не надано також доказів звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів із заявою про втрату особистих документів (паспорт, свідоцтво про народження, трудову книгу, атестат та диплом про освіту), доказів звернення до компетентних органів чи архівних установ з метою отримання нового паспорту чи отримання копій диплому та атестату.

Зокрема не надано і запитів до роботодавців, з метою підтвердження трудової діяльності на території України яку станом на 24 серпня 1991 року та й надалі, даних з податкових органів на підтвердження отримання виплат чи заробітної плати, тощо.

Не надано жодних доказів проживання на території України з 24 серпня 1991 року, укладення договорів щодо наявного майна.

Суд дійшов висновку, що на підставі наданих заявником доказів, у яких зазначені різні прізвища, неможливо ідентифікувати особу, а саме ОСОБА_1 , у якої відсутній документ, що її посвідчує.

З матеріалів справи також не вбачається і в судовому засіданні не отримано достатніх доказів постійного проживання ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності станом на 24 серпня 1991 року. Заявник не змогла достовірно вказати на постійне проживання на території України саме станом на 24 серпня 1991 року, документальні підтвердження цього факту також не надані. Таким чином факт встанов-лення особи заявника та факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року достовірного підтвердження не знайшов, що позбавляє суд можливості задовольнити вимоги заявника.

В свою чергу суд, згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами ст. 10-13, 258-259, 263-265, 293, 294, 315-319, 353-354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа : Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про встановлення факту проживання, - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провад-ження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 06 грудня 2024 року.

Суддя Л.В.Яковлєва