Провадження № 22-ц/812/179/24 Суддя першої інстанції Маржина Т.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 лютого 2024 року м. Миколаїв Справа № 484/3080/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Маржиної Т.В., в залі судового засідання в м. Первомайськ, повний текст якого складено 06 грудня 2023 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла,

В С Т А Н О В И В:

14 червня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла.

Позовні вимоги мотивував тим, що 24 травня 2023 року він придбав на електронних торгах квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

У зазначеній квартирі проживає та зареєстрований колишній власник цієї квартири ОСОБА_1 .

Проте, відповідач проживає в квартирі без належних правових підстав. Жодного дозволу на проживання в квартирі він не давав, договорів оренди, найму, тощо, не укладав. Висилятись добровільно з квартири відповідач відмовляється.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 , без надання іншого житла.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 грудня 2023 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні квартирою ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 без надання іншого житла.

Рішення суду мотивовано тим, що між колишнім і теперішнім власником квартири не було укладено ніяких договорів оренди, найму чи користування квартирою, а тому відповідач не має правових підстав на проживання в цій квартирі, тобто проживає в ній незаконно та відмовляється добровільно звільнити квартиру, а відтак перешкоджає позивачу здійснювати в повній мірі свої права власника майна, а саме права володіння, користування та розпорядження таким майном.

Припинення права користування відповідачем квартирою АДРЕСА_2 , шляхом її звільнення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету, оскільки останній проживає у вказаній квартирі без будь-яких правових підстав та не є членом сім`ї власника цієї квартири.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції посилаючись на постанову Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22 вважав, що припинення права користування відповідачем спірною квартирою шляхом її звільнення, відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету, оскільки на думку суду відповідач проживає у вказаній квартирі без будь-яких правових підстав та не є членом сім`ї власника цієї квартири.

Відповідач з такими висновками суду першої інстанції не погоджується так як вони не ґрунтуються на законі та не відповідають фактичним обставинам справи, які мають місце.

Без надання іншого житла виселенню підлягають особи, які самоправно зайняли жиле приміщення.

Підсумовуючи висновки про принцип застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особи вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідач вважає, що його права як наразі колишнього власника житла, також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватись на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на нього

Не є підставою для його виселення з житла, у тому числі й сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Позбавлення права на житлове приміщення має ґрунтуватись не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь - якої особи є крайнім заходом втручання у право на житло.

Підставою для відмови в задоволенні даного позову про виселення є відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням.

Між тим суд мав би дійти висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною 2 статті 109 ЖК за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачу у зв`язку із виселенням. При цьому судом не було встановлено таких порушень прав позивача і суд не наводить їх в своїй мотивувальній частині, захист яких гарантований статтею 1 Першого протоколу Конвенції, які би були співмірними з негативними наслідками виселення для відповідача.

Проживання в спірній квартирі відповідача не позбавляє позивача права власності на нерухомість. Крім даної квартири відповідач іншого житла не має.

При набутті позивачем права власності на спірну квартиру позивач мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою. Крім того, наразі є спірним питання правомірності набуття позивачем права власності на спірну квартиру, яке відповідач буде оскаржувати в суді.

На день слухання справи відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач ОСОБА_1 12 лютого 2024 року через засоби поштового зв`язку надіслав до апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він приймає участь у розгляді його справи у Первомайському міськрайонному суді. Суд не вбачає підстав для задоволення зазначеного клопотання та відкладення розгляду справи з огляду на те, що відповідач був належним чином та завчасно повідомлений про дату, час і місце судового засідання в суді апеляційної інстанції, мав можливість підготуватись до судового розгляду, не надав будь-яких доказів на підтвердження неможливості своєї явки.

При цьому суд враховує, що явка відповідача не була визнана обов`язковою ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 22 січня 2024 року, а відповідач мав можливість реалізувати своє право на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщання суду відповідно до положень статті 212 ЦПК України.

Також суд приймає до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи судом. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку неодноразово було предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України, відповідно до висновків якого обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи.

З огляду на викладене, апеляційний суд розглянув справу без участі учасників справи.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 11 травня 2023 року ОСОБА_2 на електронних торгах щодо реалізації арештованого нерухомого майна, які проведено ДП «СЕТАМ», придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 405 000 грн.

Зазначена квартира належала на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчуком С.А. 20 січня 2004 року.

Судом апеляційної інстанції з наданої відповідачем інформації з Державного реєстру речових прав станом на 14 грудня 2023 року встановлено, що в рамках виконавчого провадження постановою державного виконавця Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Погорельського М.С. встановлено обтяження на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , зокрема й на зазначену квартиру (а.с. 93).

Із загальнодоступної інформації встановлено, що 11 грудня 2019 року Миколаївським апеляційним судом переглядалася ухвала Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 жовтня 2019 року щодо розгляду подання головного державного виконавця Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Ігнатюка В.В. про примусове проникнення до житла боржника. За результатами перегляду цієї справи було встановлено, що у відділі державної виконавчої служби перебуває виконавчий лист № 2-1863/06, виданий 21 вересня 2006 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області, відносно боржника ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання сина у розмірі частки від всіх доходів, починаючи з 15 серпня 2006 року та до досягнення дитиною повноліття.

За розрахунком даним державним виконавцем заборгованість по даному виконавчому листу станом на 01 жовтня 2019 року становить 75 548.16 грн.

24 травня 2023 року на підставі акту державного виконавця про проведення електронних торгів, складеного ОСОБА_3 , головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 11 травня 2023 року, приватний нотаріус Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Мовчан А.С. видав позивачу свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів № 998, яким посвідчено, що ОСОБА_2 на праві власності належить вказана квартира. 25 травня 2023 року право власності на квартиру за ОСОБА_2 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З копії будинкової книги вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2 з 26 лютого 2004 року зареєстрований та проживає ОСОБА_1 . Інше житло у останнього відсутнє.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом зазначених норм матеріального права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі гарантується, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1990 року у справі Powell and Rayner v. the U.K.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року в справі Gillow v. the U.K.), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року в справі Larkos v. Cyprus).

За змістом рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Отже, право на житло є одним з фундаментальних прав людини, гарантованих не тільки Конституцією України, а і Конвенцією, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд при вирішенні спору, пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві.

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Оцінка відповідності та правомірності втручання у право особи на житло охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: законність втручання (згідно із законом); легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує втрата житла, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Легітимною метою у цій справі є захист прав власника квартири, гарантованих статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України , а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Водночас потрібно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом відповідача на користування спірною квартирою.

ОСОБА_2 обґрунтовував позовні вимоги усуненням перешкод у здійсненні ним права власності на придбану на електронних торгах квартиру АДРЕСА_2 , шляхом виселення з нього колишнього власника квартири ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги дійшов висновку, що виселення ОСОБА_1 як колишнього власника квартири відповідає нагальній суспільній необхідності, є співмірним з переслідуваною легітимною метою, оскільки останній проживає у зазначеній квартирі без будь-яких правових підстав.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із таким висновком суду.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина 1 статті 109 ЖК України).

Частина 2 статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 вказано, що: «у своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

У справі, що переглядається, суд, задовольняючи позов про усунення перешкод у користуванні спірної квартири шляхом виселення з неї відповідача, помилково дійшов висновку, що виселення колишнього власника без надання іншого житлового приміщення, передбачене законом та переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. При цьому суд першої інстанції не перевірив доводів відповідача про те, що спірне житло є його єдиним місцем проживання і внаслідок виселення він стане безхатченком. На порушення вимог статей 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не навів жодних доказів на яких ґрунтуються його висновки, в цій частині.

Суд першої інстанції при вирішенні спору послався у рішенні на висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22 та від 01 березня 2023 року у справі № 296/1389/21.

Оскільки врахуванню підлягають висновки у справах у подібних правовідносинах, апеляційний суд аналізує наведену судом як приклад на предмет подібності рішення Верховного Суду до обставин розглядуваної справи.

Критерії оцінки відносин на предмет подібності сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у справі № 233/2021/19. За такими критеріями суд апеляційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

У постанові Верховного Суду у справі № 442/810/22 спір виник між ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , який є власником квартири, та ОСОБА_3 , який є рідним братом ОСОБА_1 та дядьком її сина, в інтересах якого вона звернулася до суду із цим позовом, з приводу користування ОСОБА_3 квартирою. Касаційний суд у цій справі зазначив, що при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У справі № 296/1389/21 аналогічно виник спір між ОСОБА_1, який є власником житлового будинку, та ОСОБА_2 , який є колишнім чоловіком його доньки НОМЕР_1 , з приводу користування ОСОБА_2 вказаним житлом. Верховний Суд зазначив, що у справі необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК України.

Отже, висновки у зазначених постановах не є релевантними до правовідносин, що виникли між сторонами у справі, що переглядається, оскільки у розглянутих судом касаційної інстанції справах спір виник між власником житла та колишнім членом його сім`ї. Між тим у справі, що переглядається апеляційним судом, правовідносини виникли між новим власником житла, придбаного на електронних торгах, та колишнім власником цього житла, а тому зазначені постанови помилково застосовані судом першої інстанції у цій справі.

Апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що спірна квартира є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у власності відповідача з 2004 року та з цього часу він зареєстрований та проживає у цій квартирі. Іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, що перебуває у власності ОСОБА_1 або яким він має право безперешкодно користуватись, матеріали справи не містять, а відтак відповідач, на переконання колегії суддів, не може бути виселений із житла, яке було реалізоване на електронних торгах в межах виконавчого провадження, без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення стає безхатченком, у нього виникає потреба у забезпеченні житлом.

Позивач, придбаваючи квартиру з електронних торгів, усвідомлюючи, що квартира виставлена на торги державним виконавцем за борги власника квартири ОСОБА_1 , не переконався, що у спірній квартирі власник не проживає та не зареєстрований, не поцікавився чи є в останнього інше житло, при цьому ставлячись байдуже до таких відомостей.

З огляду на встановлені обставини, апеляційний суд, враховуючи, що спірне житло є єдиним житлом відповідача, а позивач при покупці такого житла з прилюдних торгів діяв на свій розсуд щодо наявності права користування у колишнього власника спірної квартири, оцінюючи ситуацію на предмет пропорційності вимог та заперечень сторін у контексті наведених принципів статті 8 Конвенції, дійшов висновку, що відмова у виселенні ОСОБА_1 зі спірної квартири є співмірним втручанням у мирне володіння майном позивача і дотриманням балансу між правом власності ОСОБА_2 на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачем.

З урахуванням зазначеного, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення ухвалено судом першої інстанції без додержання норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (пункт 4 частина 1 статті 376 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено без належного застосування норм матеріального права та без дотриманням норм процесуального права, тому це рішення підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати з судового збору.

За результатами перегляду рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу було задоволено, та в задоволені позовних вимог відмовлено.

За такого судові витрати, понесені позивачем в суді першої інстанції слід віднести за його рахунок, а оскільки вимоги апеляційної скарги було задоволено, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 610 грн 40 коп.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 610 грн 40 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 28 лютого 2024 року.