ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3268/24 Справа № 214/4594/22 Суддя у 1-й інстанції - Малаховська І.Б. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/4594/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Тимченко О.О.

секретар судового засідання - ОСОБА_1

сторони:

позивач Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивача Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради на заочне рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 серпня 2023 року, яке ухвалене суддею Малаховською І.Б. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 серпня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг Виконавчого комітету Криворізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява обґрунтована тим, що на контролі Управління благоустрою та житлово-комунального господарства Виконавчого комітету районної у місті Кривому Розі ради перебуває питання щодо житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якому тривалий час не проживають громадяни, зареєстровані за вказаною адресою.

Будинок АДРЕСА_2 відноситься до комунальної власності міста, квартира АДРЕСА_3 не приватизована та не є приватною власністю відповідача.

На теперішній час за інформацією, що міститься в реєстрі територіальної громади міста Кривого Рогу, за адресою АДРЕСА_1 , значиться зареєстрований гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який більше трьох років не проживає за адресою місця реєстрації, що було з`ясовано під час обстеження 06.09.2022 року та про що складено акт.

Згідно відомостей КП ДОР «КБТІ» та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за адресою: АДРЕСА_1 відсутні відомості щодо реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до акту від 06.09.2022 року, зі слів мешканців будинку, у квартирі АДРЕСА_3 тривалий час ніхто не проживає, відповідач не з`являється, двері до квартири зачинені, вікна заклеєні, місцезнаходження відповідача нікому не відоме.

Станом на 01 серпня 2021 року, за вищезазначеною адресою наявна заборгованість за послуги централізованого опалення, гарячого водопостачання, теплоенергії та утримання будинку і прибудинкової території у розмір 35 833,10 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд: визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку з вказаного місця проживання.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 серпня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з?ясування судом обставин справи та недоведеність обставин, які суд вважав встановленими.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суду було надано Акти про те, що відповідач ОСОБА_2 тривалий час не проживає у житловому приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , що є належним та допустимим доказом. При цьому, мешканці сусідніх квартир відмовились підписати Акти, однак Акт від 05 грудня 2023 року підписаний свідком мешканкою будинку за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 .

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що, відповідно до довідки від 17.08.2021 року №21675, за відомостями, що містяться в реєстрі територіальної громади міста Кривий Ріг та довідки про реєстрацію місця проживання особи, за адресою: АДРЕСА_1 з 14.06.2004 року зареєстрований ОСОБА_2 ( а.с. 5,6).

Згідно акту від 09 серпня 2021 року, складеного комісією виконкому Саксаганської районної у місті ради, зі слів мешканців квартири АДРЕСА_4 у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , тривалий час (більше двох років) ніхто не проживає, не з`являється, двері до квартири зачинені (а.с. 7).

Відповідно до акту від 06 вересня 2022 року складеного комісіє виконкому Саксаганської районної у місті ради, зі слів мешканців четвертого під`їзду будинку АДРЕСА_2 у квартирі за адресою АДРЕСА_1 тривалий час (більше чотирьох років) ніхто не проживає та не з`являється. Будь-які відомості щодо громадян, які проживали чи зареєстровані за адресою, засоби зв`язку з ними сусідам не відомі (а.с. 8).

Згідно відповіді в.о. начальника КП ДОР «Криворізьке БТІ» ОСОБА_4 в КП ДОР «Криворізьке БТВ» відсутня інформація щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_5 не зареєстроване ( а.с. 10).

Згідно повідомлення АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за адресою АДРЕСА_1 , станом на 01.07.2021 року, складає: 28 058,39 грн. за послуги з централізованого опалення, 3 181,57 грн. за теплоенергію ( а.с. 11).

Відповідно до відповіді ТОВ «Житлосервіс -КР» заборгованість за адресою АДРЕСА_1 , станом на 01.08.2021 року, становить 4 594,66 грн.

Згідно листа ВП № 4 КРУП ГУНП відсутня інформація щодо перебування громадянина ОСОБА_2 , 25.04.1988 року, в розшуку, під вартою та в місцях позбавлення волі (а.с.13).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведення позивачем наявності правових підстав для задоволення даного позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на підставі положень статті 71 ЖК України, адже, позивачем не надано належних та допустимих доказів не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні, а акти про не проживання, складених комісією у складі працівників Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, не містять достатніх відомостей, що саме відповідач ОСОБА_2 не проживає за спірною адресою та відомостей про відсутність поважних причин його відсутності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За вимогами частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Спір виник з приводу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Кривого Рогу, тобто на спірні правовідносини поширюються положення статей 71, 72 ЖК України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Отже, звертаючись до суду із позовною вимогою про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням відповідно до ст..71,72 ЖК України, позивач повинен належними та допустимими доказами довести факт не проживання відповідача за місцем своєї реєстрації понад шість місяців та відсутність поважності причин такого не проживання.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що "Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання.

Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар.

Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції".

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зазначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин, на які посилаються сторони у справі, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження доводів щодо непроживання відповідача ОСОБА_2 протягом тривалого часу у квартирі АДРЕСА_5 , позивачем Виконавчим комітетом Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради було надано Акт від 09 серпня 2021 року, складений комісією виконкому Саксаганської районної у місті ради, згідно якого зі слів мешканців квартири АДРЕСА_4 у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 тривалий час (більше двох років) ніхто не проживає, не з`являється, двері до квартири зачинені (а.с. 7), та Акт від 06 вересня 2022 року, складений комісією виконкому Саксаганської районної у місті ради, згідно якого зі слів мешканців четвертого під`їзду будинку АДРЕСА_2 у квартирі за адресою АДРЕСА_1 тривалий час (більше чотирьох років) ніхто не проживає та не з`являється, будь-які відомості щодо громадян, які проживали чи зареєстровані за адресою, засоби зв`язку з ними сусідам не відомі ( а.с. 8).

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, ці Акти складені комісією виконкому Саксаганської районної у місті ради, тобто зацікавленими особами, та не містять достатньої інформації щодо предмету доказування у справі, зокрема, щодо часу вибуття відповідача ОСОБА_2 із спірної квартири та причин такого вибуття.

Більш того, в Актах, за наявності посилання на їх складання зі слів сусідів. Не зазначено осіб, які надали такі свідчення та позивачем не ставилося питання про допит цих осіб у якості свідків по справі.

Інших доказів щодо непроживання відповідача ОСОБА_2 протягом тривалого часу у квартирі АДРЕСА_5 суду не надано.

Посилання позивача на наявність у відповідача ОСОБА_2 заборгованості за житлово-комунальні послуги, правового значення для вирішення данного спору немає, адже, наявність такої заборговансоті не є беззаперечним доказом непроживання відповідача в квартирі АДРЕСА_5 та не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно застосував норми житлового законодавства з урахуванням гарантій, наданих положеннями Конституції України та Конвенцією, зробив вірний висновок про недостатність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

При цьому, колегією суддів не приймається до уваги Акт від 05 грудня 2023 року, на який позивач посилається в апеляційній скарзі та який наданий позивачем до суду апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження обґрунтувань позову про наявність підстав для визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, надав суду Акти від 09 серпня 2021 року та від 06 вересня 2022 року, інших доказів на підтвердження заявлених вимог до суду першої інстанції не надав.

Отже, позивач Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав до суду першої інстанції, у порядку визначеному ЦПК України, належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Надаючи до суду апеляційної інстанції Акт від 05 грудня 2023 року, який, крім представників Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, підписано ОСОБА_5 (без зазначення її контактних даних та правового статусу), як доказ в обґрунтування позовних вимог, позивач у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України, не навів виняткових випадків неподання такого доказу до суду першої інстанції, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для прийняття вказаного доказу, як належного та допустимого.

Отже, колегія суддів не приймає додані до суду апеляційної інстанції нові докази, а саме Акт від 05 грудня 2023 року, оскільки такі докази до суду першої інстанції позивачем не подавалися, вони не були предметом дослідження суду першої інстанції.

Наведені вище обставини узгоджуються з висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц, провадження № 61-28810св18.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 26 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: