Справа № 367/1997/21
Провадження №2/367/836/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

24 січня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравчук Ю.В.,

за участю:

секретаря судових засідань Яцуна А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, набутого у шлюбі , -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовом про розподіл майна, набутого подружжям під час шлюбу, вказуючи, що 05 травня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про що 05 травня 2015 року складено відповідний актовий запис № 524. Від шлюбу мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року у справі № 761/29075/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Зазначає, що за час шлюбу спільно з відповідачем 09 вересня 2016 року було набуте (придбане) майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: однокімнатна квартира АДРЕСА_1 вартістю 149 911 (сто сорок дев`ять тисяч дев`ятсот одинадцять) гривень 76 копійок.

Позивач звертає увагу суду, що згідно звіту про оцінку майна від 10 березня 2021 року, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Армелон», вартість спільної квартири складає 762 773 (сімсот шістдесят дві тисячі сімсот сімдесят три) гривні.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить: визнати спільною сумісною власністю подружжя майно, набуте під час шлюбу, а саме: квартиру АДРЕСА_2 та поділити спільне майно подружжя. Виділити їй (половину) квартири АДРЕСА_2 . Виділити ОСОБА_2 (половину) квартири АДРЕСА_2 .

15 травня 2023 року до суду надійшла позовна заява в новій редакції, в якій просила визнати спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 та поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі.

Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 22 жовтня 2021 року суддею Кравчук Ю.В. прийнято дану цивільну справу до свого провадження після повторного автоматичного розподілу у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_4 . В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представника позивача подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив розгляд справи проводити за їх відсутності за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про час, місце та дату судового розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі через оголошення на сайті «Судова Влада України», а тому відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 05 травня 2015 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 524, після укладення шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (т.1, а.с. 6).

У шлюбі у сторін народилася донька: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.7).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року по справі № 761/29075/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 09 вересня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Майхеркевич О.І. 09 вересня 2016 року за реєстровим № № 4-417, ОСОБА_2 купив у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно із п.19 Договору купівлі-продажу від 09 вересня 2016 року, договір укладається за згодою дружини Покупця ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви, підпис якої посвідчено Першою київською державною нотаріальною конторою 09 вересня 2016 року за реєстровим №4-416 та зберігається при примірнику договору, призначеному для зберігання у справах Першої київської державної нотаріальної контори (т.1, а.с. 9-10).

Відповідно до копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 248071886 від 14 березня 2021 року ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_2 , на праві приватної власності (т.1, а.с.11).

Судом досліджено звіт про оцінку майна від 10 березня 20221 року, виготовлений Товариством з обмеженою відповідальністю «Армелон», вартість квартири АДРЕСА_1 складає 762 773 (сімсот шістдесят дві тисячі сімсот сімдесят три) гривні.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція) проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено і сторонами не заперечувалася та обставина, що квартира АДРЕСА_2 , відповідачем ОСОБА_2 була придбана під час шлюбу з позивачем, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню з підстави доведення позивачем, що дане майно було набуте під час шлюбу та належить їй на праві спільної сумісної власності. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем за позовом доведено, що майно, а саме квартира АДРЕСА_2 , було набуте за час спільного подружнього життя та належить їй на праві спільної сумісної власності, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Крім цього, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути сплачений за подання позовної заяви судовий збір в сумі 3 813, 87 грн. Керуючись ст. ст. 12, 133, 141, 258-259, 263-265, 273,280, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, набутого у шлюбі задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно, набуте під час шлюбу, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 813 (три тисячі вісімсот тринадцять) гривень 87 копійок.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Кравчук