Справа № 943/2148/21 Головуючий у 1 інстанції: Шендрікова Г.О.
Провадження № 22-ц/811/2516/23 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Буського районного суду Львівської області від 01 серпня 2023 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2021 року фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить автомобіль «Меrsеdеs-Веnz Atero ІІ 815 (970)» д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

24 травня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір № 6, згідно якого ОСОБА_4 прийнято на роботу на посаду водія-експедитора, що підтверджується розпорядженням № 11 від 24 травня 2021 про прийняття ОСОБА_4 на посаду водія-експедитора з 25 травня 2021.

24 травня 2021 року між позивачем та відповідачем також було укладено Договір № 6 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, яким передбачено відповідальність відповідача у випадку незабезпечення з його вини збереження ввірених йому цінностей (п.З Договору).

На підставі договору від 16 серпня 2021 № 160821/Р-2 на транспортно-експедиційне обслуговування, укладеного між ТзОВ «Каржас» та ФОП ОСОБА_5 , 16 серпня 2021 року була виписана товаро-транспортна накладна № 422 на перевезення автомобілем Мерседес НОМЕР_1 товару на загальну суму 294480 грн.

Згідно цієї ж накладної товар для перевезення отримав водій-експедитор ОСОБА_4 , який зобов`язаний був перевезти товар із с. Стоянів Київської області до с. Малехів Львівської області.

17 серпня 2021 року о 00 год. 10 хв. на автодорозі Київ-Чоп водій автомобіля Мерседес д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_4 порушив Правила дорожнього руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем КАТО д.н.з НОМЕР_2 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Золочівського районного суду від 30.09.2021 ОСОБА_4 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП і накладено штраф в розмірі 850 грн.

Отже з наведених доказів слідує, що ОСОБА_4 , перебуваючи у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 та будучи матеріально відповідальною особою (водієм-експедитором), 16 серпня 2021 року отримав як автомобіль так і вантаж, однак внаслідок недбалого відношення до ввірених йому матеріальних цінностей умисно допустив їх пошкодження.

Так, згідно висновку експерта за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи № 3997 від 06 жовтня 2021 року вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля Меrsеdеs-Веnz Atero ІІ 815 (970)» д.н.з. НОМЕР_1 , пошкодженого ДТП становить 422 680 грн.

За проведення вказаної експертизи позивачем сплачено 6864,4 грн. Згідно претензії № 18021/Р-2 від 18 серпня 2021 ТзОВ «Каржас» повідомило, що частина вантажу, який перевозив водій-експедитор ОСОБА_4 , була пошкоджена в результаті ДТП і вартість пошкодженого вантажу складає 34 200 грн., які ФОП ОСОБА_1 повинен відшкодувати.

Розпорядженням № 12 від 19 серпня 2021 ОСОБА_4 було звільнено з роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП.

З урахуванням викладеного, вважав, що матеріально відповідальна особа ОСОБА_6 зобов`язаний відшкодувати роботодавцю заподіяну ним шкоду на загальну суму 463744,4 гривень (422680+34200+6684,4).

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 01 серпня 2023 року в позові фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до пункту 2 Переліку посад і робіт, займаних або виконуваних працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення чи використання в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРС і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977р. №447/24 (чинного на території України згідно із постановою Верховної Ради України від 12 вересня 1991р. №1545-ХІІ) до таких робіт віднесено «Роботи з приймання й обробки для доставки (супроводу) вантажу, багажу, поштових відправлень та інших матеріальних і грошових цінностей, їх доставки (СУПРОВОДУ), видачі (здачі)».

Вказує, що у Переліку посад чітко зазначено саме те, що було доручено відповідачу: приймання вантажу,- доставка вантажу, видача (здача) вантажу.

Стверджує, що необхідною умовою покладення на працівника повної матеріальної відповідальності є сукупність одночасно таких ознак, як пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Зазначає, що у даному випадку була встановлена сукупність одночасно усіх ознак, таких як пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала, при цьому жодна з цих ознак не заперечувалась представником відповідача і усі ці ознаки були встановлені при судовому розгляді справи.

Просить рішення Буського районного суду Львівської області від 01 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Судом та матеріалами справи встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль «Меrsеdеs-Веnz Atero ІІ 815 (970)» д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

24 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено трудовий договір № 6, згідно якого останнього прийнято на роботу на посаду водія-експедитора, що підтверджується розпорядженням № 11 від 24 травня 2021 року.

24 травня 2021 року між позивачем та відповідачем також було укладено Договір № 6 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, яким передбачено відповідальність відповідача у випадку незабезпечення з його вини збереження ввірених йому цінностей (п.З Договору).

На підставі договору від 16 серпня 2021 № 160821/Р-2 на транспортно-експедиційне обслуговування, укладеного між ТзОВ «Каржас» та ФОП ОСОБА_5 , 16 серпня 2021 року була виписана товаро-транспортна накладна № 422 на перевезення автомобілем Мерседес НОМЕР_1 товару на загальну суму 294480 грн.

Згідно цієї ж накладної товар для перевезення отримав водій-експедитор ОСОБА_4 , який зобов`язаний був перевести товар із с. Стоянів Київської області до с. Малехів Львівської області.

17 серпня 2021 року о 00 год. 10 хв. на автодорозі Київ-Чоп водій автомобіля Мерседес д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_4 порушив Правила дорожнього руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем КАТО д.н.з НОМЕР_2 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За змістом частин першої, другої та четвертої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику.

У статті 131 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи, і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Стаття 134 КЗпП України передбачає випадки, за наявності яких, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Зокрема пункт 1 цієї статті зазначає, що між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно зі статтею 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Як роз`яснено у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженим постановою Державного комітету союзу радянських соціалістичних республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС

від 28 грудня 1977 року № 447/24, посада водія не входить до цього Переліку.

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27 травня

2008 року № 146/06/186-88 зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки.

Однак такі трудові функції не передбачають таких дій як незабезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, оскільки однією з умов укладення договору про повну матеріальну відповідальність є виконання працівником роботи, безпосередньо пов`язаної зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва цінностей.

Враховуючи зазначені норми, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що ОСОБА_4 не належить до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 січня

2018 року у справі № 743/1641/15-ц (провадження № 61-679св18).

Отже, ОСОБА_4 не може нести матеріальну відповідальність у повному розмірі за завдання шкоди за договором про повну матеріальну відповідальність, як це передбачено пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

Таким чином, до працівника може бути пред`явлений позов підприємством, установою, організацією про відшкодування шкоди у повному розмірі у випадку, коли працівник завдав таку шкоду підприємству не при виконанні ним трудових обов`язків.

Відповідно до статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Враховуючи зазначене, слід дійти висновку про те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент скоєння ДТП відповідач використовував належний позивачу автомобіль в своїх цілях або не в інтересах фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , чим не довів, що шкода була завдана

ОСОБА_4 не при виконанні ним своїх трудових обов`язків. Під час розгляду справи позивач не довів суду тієї обставини, що відповідач неправомірно заволодів належним йому транспортним засобом та завдав шкоду не при виконанні трудових обов`язків.

Оскільки беззаперечного встановлено, що дорожньо - транспортна пригода внаслідок якої був пошкоджений автомобіль «Меrsеdеs-Веnz Atero ІІ 815 (970)» д.н.з. НОМЕР_1 , мала місце під час виконання ОСОБА_4 своїх трудових обов`язків, то останній може нести відповідальність не більше середнього місячного заробітку.

Згідно розрахунку наданого позивачем в суді апеляційної інстанції середній заробіток ОСОБА_4 на момент звільнення становив 6000 гривень, вказану суму слід стягнути з нього на користь позивача ОСОБА_1 .

Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням зазначеного, апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, рішення Буського районного суду Львівської області від 01 серпня 2023 року скасуванню, на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 01 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 6 000 гривень в якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, 6 684 гривні сплати послуг за проведення експертизи та 150 гривень судових витрат.

В решті вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 березня 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.