Справа № 464/4369/22 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/811/1910/23 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.В. Псярук

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Лозинської Оксани Михайлівни, приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича про визнання договору позики недійсним, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и в:

23 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики від 12.08.2022 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , недійсним, а також визнання виконавчого напису №284, вчиненого 15.08.2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лозинською О.М., про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 40000 доларів США таким, що не підлягає виконанню.

Позов обґрунтовував тим, що 15.08.2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лозинською О.М. вчинено виконавчий напис №284 про стягнення з нього в користь ОСОБА_2 40 000 дол. США. Зазначена заборгованість виникла нібито у зв`язку з невиконанням ним умов договору позики грошових коштів від 12.08.2022 року, згідно якого ОСОБА_2 передав, а він прийняв у власність до підписання цього договору 1462744 грн, що еквівалентно 40000 доларів США. Ініціативу укладення такого договору ОСОБА_2 висловив 12.08.2022 року, оскільки мав намір переконатись, що кошти, передані ним на початку червня 2022 року для реалізації їх спільної господарської діяльності будуть повернуті. Враховуючи тривалі дружні відносини з відповідачем, домовленість між ними у фінансових питаннях та часткове повернення коштів, текст оспорюваного договору позивач підписав, фактично не прочитавши такий. В подальшому позивач дізнався, що відповідно до п. 2 цього договору він зобов`язувався повернути кошти у повному обсязі в строк до 14.08.2022 року включно. Разом з тим, оформляючи 12.08.2022 року договір позики, ОСОБА_2 не повідомив ні нотаріусу Лозинській О.В., ні позивачу про те, що 12.08.2022 року він звернувся з позовом до Жовківського районного суду про стягнення з позичальника коштів за договором позики та з заявою про забезпечення такого. 12.08.2022 року судом постановлено ухвалу про арешт майна позивача, яку ОСОБА_2 подав на виконання до приватного виконавця та на підставі якої відкрито виконавче провадження. В подальшому відповідач звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. з заявою про відкриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого напису нотаріуса. На підставі такої заяви приватним виконавцем 15.08.2022 року відкрито виконавче провадження №69644251. Вважав виконавчий напис таким, що вчинений з порушенням вимог закону, оскільки приватний нотаріус не перевірив наявність доказів належного направлення боржнику вимоги про виконання зобов`язання, що призвело до порушення процедури вчинення напису, передбаченої п. 2.3 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. При цьому, 12.08.2022 року коштів у позику від відповідача він не отримував. У червні 2022 року відповідач передав позивачу 40000 доларів США для придбання за кордоном вантажного автомобіля для їх спільної діяльності. Між ним та відповідачем у липні 2022 року була досягнута домовленість про повернення останньому коштів в найкоротші терміни та такі кошти станом на 31.08.2022 року у повному обсязі повернуті ОСОБА_2 . Таким чином, договір позики від 12.08.2022 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені. Вважав, що дії відповідача щодо отримання виконавчого напису нотаріуса та пред`явлення його для примусового виконання свідчать про укладення 12.08.2022 року договору позики під впливом обману. Крім того, між сторонами не було досягнуто будь-яких домовленостей про передачу на розгляд і остаточне вирішення у Постійно діючому третейському суді при корпорації «Інверіта» спорів, розбіжностей, вимог або претензій, що випливають з договору позики від 12.08.2022 року. Враховуючи наведене, вважав наявними підстави для визнання недійсним договору позики та визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Виконавчий напис №284, вчинений 15.08.2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лозинською Оксаною Михайлівною, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 40000 доларів США, визнано таким, що не підлягає виконанню.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору, у розмірі 992 грн 40 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем наявності умислу відповідача щодо введення його в оману під час укладення договору позики та свідомого приховування ним реального настання правових наслідків для позичальника є таким, що не відповідає матеріалам справи, якими підтверджено факт вчинення оспорюваного договору під впливом обману. При цьому, грошових коштів у відповідача ОСОБА_2 він не позичав та таких коштів не отримував. Вважає, що відповідач умисно шляхом обману схилив його до підписання оскаржуваного правочину, який ним не вчинявся. На підтвердження доводів про укладення договору позики під впливом обману, ним була надана копія висновку експерта №53 від 24.11.2022 року, згідно якого підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний запис від імені ОСОБА_1 у поданій ОСОБА_2 розписці, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його підпису. Однак, зазначений висновок експерта судом першої інстанції не враховано, у зв`язку з чим прийнято незаконне рішення, яке підлягає скасуванню.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 757/21587/16-ц, та у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином та те, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Судом встановлено, що 12.08.2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лозинською О.М. (а.с. 16-17).

Відповідно до пунктів 1, 2 договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність до укладення та підписання даного договору 1462744 грн, що еквівалентно 40000 доларів США, і зобов`язувався повернути кошти в повному обсязі до 14.08.2022 року включно.

У п. 3 договору сторони погодили, що сума позики підлягає поверненню шляхом безготівкового розрахунку та/або готівкою, факт повернення грошових коштів підтверджується випискою з банківської установи та/або заявою позичальника посвідченою нотаріусом про отримання коштів за цим договором позики.

Відповідно до п. 11 договору сторони засвідчили, серед іншого, що вони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору, внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; договір не укладається під впливом тяжкої для них обставини, укладення цього договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інших правочинів (не є удаваним).

Факт передачі суми позики підтверджується підписанням цього договору (п. 17 договору позики).

Як убачається зі змісту договору позики від 12.08.2022 року, такий власноручно підписаний сторонами в присутності нотаріуса, яким особи сторін встановлено, обсяг їх цивільної дієздатності перевірено, в момент посвідчення договору нотаріусом з`ясовано волевиявлення сторін щодо укладення правочину, їх дійсні наміри, відсутність заперечень щодо умов договору, встановлено однакове розуміння сторонами умов договору та його правові наслідки, при цьому достовірність підпису сторін договору засвідчена уповноваженою особою (нотаріусом).

Судом на підставі показів ОСОБА_1 , допитаного в суді першої інстанції в якості свідка, встановлено, що позивач з відповідачем перебував у товариських відносинах. Для реалізації їх спільної господарської діяльності, пов`язаної з придбанням за кордоном транспортного засобу, 05.06.2022 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 40000 доларів США, однак жодної розписки про отримання коштів не писав. Оскільки перевезення та розмитнення транспортного засобу затримувалось, він домовився з ОСОБА_2 щодо повернення отриманих від нього коштів частинами. 28.07.2022 позивач повернув відповідачу кошти у розмірі 8000 євро та на прохання останнього для його впевненості у поверненні ним коштів 12.08.2022 року з`явився до приватного нотаріуса підписати документи, зміст яких не читав. Кошти, отримані у червні 2022 року, повернув повністю в кінці серпня 2022 року. Про те, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з нього коштів за договором позики, ОСОБА_1 відомо не було. При цьому, інших коштів від відповідача він не отримував. Про існування розписки від 05.06.2022 року дізнався у вересні 2022 року.

Як убачається з тексту розписки від 05.06.2022 року ОСОБА_1 отримав в позику від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 40000 доларів США, які зобов`язався повернути в повному обсязі в термін до 31.06.2022 року.

Згідно висновку експерта №53 від 24.11.2022 почеркознавчої експертизи, складеної експертом Коструб А.М., підпис від імені ОСОБА_1 , який послужив оригіналом для копіювання в копії розписки про отримання грошових коштів від 05.06.2022 року, виконаний, ймовірно не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 . Рукописний підпис: « ОСОБА_1 », який послужив оригіналом для копіювання в копії розписки про отримання грошових коштів від 05.06.2022 року, виконаний, ймовірно не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 107-115).

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору позики від 12.08.2022 року недійсним, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 навмисно ввів його в оману щодо обставин вчинення правочину та правової природи такого договору, у зв`язку з чим оспорюваний договір позики підлягає визнанню судом недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що доводи про наявність умислу та, як наслідок, введення позивача в оману під час укладення нотаріально посвідченого договору позики грошових коштів не є достатньо обґрунтованими. Належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що на час укладення такого договору мало місце свідоме приховування факту реального настання правових наслідків, які обумовлені договором, і такими діями позивача введено в оману, суду не надано. Крім того, достатніх підстав для висновку, що укладення договору, який є нотаріально посвідченим, відбувалось без реальної передачі коштів, на час розгляду справи судом не встановлено.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалам справи та зібраним у справі доказам.

При цьому, зі змісту оспорюваного договору позики від 12 серпня 2022 року вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не довів належними доказами обману зі сторони відповідача під час укладення оспорюваного договору позики, передбачені законом підстави для визнання його недійсним відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції висновку експерта почеркознавчої експертизи №53 від 24.11.2022 року, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки не спростовують висновку суду про відсутність у матеріалах справи належних та достатніх доказів на підтвердження факту умисного введення позивача в оману іншою стороною правочину щодо обставин укладення такого договору.

При цьому колегія суддів враховує, що висновок експертизи у даній справі є лише одним з доказів у справі, а відтак йому слід надати належну оцінку в сукупності з іншими матеріалами справи, які свідчать про відсутність підстав вважати, що оспорюваний договір позики від 12.08.2022 року, у якому зазначено про отримання коштів в позику до укладення цього договору, було укладено позивачем ОСОБА_1 під впливом обману з боку відповідача ОСОБА_2 . Крім того, розписка про отримання коштів від 05.06.2022 року може свідчити про наявність між сторонами інших правовідносин, ніж тих, на підтвердження яких було укладено договір позики від 12.08.2022 року.

Інші доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2024 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра