Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 129/1469/24

Провадження № 2/126/687/2024

"17" грудня 2024 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Рудя О.Г.

секретар Кучанська ВМ.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Гайсинської районної військової адміністрації Вінницької області про скасування рішення про державну реєстрацію речового права,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до Гайсинської районної військової адміністрації Вінницької області про скасування рішення про державну реєстрацію речового права. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебувала у трудових відносинах з КСП «Надія» с. П`ятківка Гайсинського району Вінницької області (раніше П`ятківська сільська рада Бершадського району Вінницької області). Під час розпаювання КСП «Надія» с. П`ятківка на підставі розпорядження Бершадської райдержадміністрації за № 185 від 09.06.2003 отримала земельну ділянку за № 1212 загальною площею 1.8784 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території с. П`ятківка Гайсинського району Вінницької області за межами населеного пункту (раніше П`ятківська сільської рада Бершадського району Вінницької області). Право власності на дану земельну ділянку посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ВН № 050204 від 19.06.2003. Акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1085.

Для внесення відомостей до Національної кадастрової системи вона звернулась в лютому 2024 року до ФОП ОСОБА_2 , який здійснює діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Але, їй було відмовлено з тих причин, що дана земельна ділянка перетинається на 100% із земельною ділянкою з кадастровим номером :03:004:0308, яка відноситься до земель лісогосподарського призначення, цільове призначення: для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, власником якої є Вінницька обласна державна адміністрація, та яка перебуває у користуванні Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Таким чином їй 07.02.2024 за № 05 надано відмову у внесенні відомостей про земельну ділянку до Національної системи та до відмови надано три плани-схеми перетину (накладки) її земельної ділянки та земельної ділянки з кадастровим номером :03:004:0308. Саме з цього моменту вона дізналася про порушення своїх прав на належну їй земельну ділянку.

Фактичне місце розташування земельної ділянки співпадає із земельною ділянкою для ведення лісового господарства. Згідно пункту «б» частини 3 статті 122 Земельного кодексу України станом на 26.04.2003 районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті.

Враховуючи вищевказане, земельна ділянка, місце розташування якої співпадає із її земельної ділянкою відносилась до земель державної власності лісогосподарського призначення і не могла підпадати під розпаювання, так як паювались землі колективної власності.

Таким чином, вона позбавлена можливості мати у власності земельну ділянку та вільно розпоряджатись нею.

З урахуванням уточнених позовних вимог просить скасувати право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_1 та державну реєстрацію Державного акта серії ВН № 050204 від 19.06.2003, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1085. Стягнути з відповідача на її користь витрати на оплату судового збору.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не явилася, її представник-адвокат Цимбалюк І.А. подала до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність та відсутність позивача.

Представник Гайсинської районної військової адміністрації Вінницької області Головашич Л.В. в судове засідання не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи у відсутності представника відповідача, подала відзив в якому позов визнає частково, мотивуючи його тим, що Гайсинська районна військова адміністрація є неналежним відповідачем за цим позовом і прав позивача не порушувала. Може лише бути залучена до справи як третя особа на стороні відповідача, яким являється ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.

Так, згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач під час розпаювання КСП «Надія» с. П`ятківка на підставі розпорядження Бершадської райдержадміністрації за № 185 від 09.06.2003 отримала земельну ділянку за № 1212 загальною площею 1.8784 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території с. П`ятківка Гайсинського району Вінницької області за межами населеного пункту (раніше П`ятківська сільської рада Бершадського району Вінницької області). Право власності на дану земельну ділянку посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ВН № 050204 від 19.06.2003. Акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1085.

Як зазначає позивач, для внесення відомостей до Національної кадастрової системи вона звернулась в лютому 2024 року до ФОП ОСОБА_2 , який здійснює діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Проте, їй було відмовлено з тих причин, що дана земельна ділянка перетинається на 100% із земельною ділянкою з кадастровим номером :03:004:0308, яка відноситься до земель лісогосподарського призначення, цільове призначення: для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, власником якої є Вінницька обласна державна адміністрація, та яка перебуває у користуванні Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Таким чином 07.02.2024 за № 05 позивачу надано відмову у внесенні відомостей про земельну ділянку до Національної системи, також до відмови надано три плани-схеми перетину (накладки) її земельної ділянки та земельної ділянки з кадастровим номером :03:004:0308.

В силу ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.14 Конституції України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно до ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1ст. 182 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України унормовано, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За положеннями ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ч. 2, 5 ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У пункті 70 рішення від 20.10.2011 «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, органи державної влади повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Крім того, Європейський суд з прав людини звертає увагу на те, що на державні органи покладено обов`язок провадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ряд помилок і сприятимуть юридичній визначеності правовідносин, які захищають майнові інтереси.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Також за правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

В статті 3 ЦК України зазначено, що загальними засадами цивільного законодавства є:1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦК України Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У розумінні положень ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Враховуючи вищевказане, беручи до уваги, що земельна ділянка, належна ОСОБА_1 на підставі Державного акта серії ВН № 050204 від 19.06.2003, перетинається на 100% із земельною ділянкою з кадастровим номером :03:004:0308, яка відноситься до земель лісогосподарського призначення, цільове призначення: для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, власником якої є Вінницька обласна державна адміністрація, та яка перебуває у користуванні Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», в зв`язку з чим позивач позбавлена можливості вільно володіти та розпоряджатись виділеною їй земельною ділянкою, суд вважає, що позивачем та її представником доведено належними та допустимими доказами обставини, які підлягають доказування в межах даного позову.

В зв`язку з чим, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом скасування права власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_1 та державної реєстрації Державного акта серії ВН № 050204 від 19.06.2003, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1085, а тому дійшов переконання, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, а тому, підлягають присудженню до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені позивачем у зв`язку зі сплатою судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп..

Керуючись статтями 4, 12, 13, 76- 81, 82, 89, 95, 133, 137, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 16, 317, 328, 387 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до Гайсинської районної військової адміністрації Вінницької області про скасування рішення про державну реєстрацію речового права задовольнити.

Скасувати право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_1 та державну реєстрацію Державного акта серії ВН № 050204 від 19.06.2003, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1085.

Стягнути з Гайсинської районної військової адміністрації Вінницької області на користь гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , (АБ «Укргазбанк» код банку 320478 рахунок отримувача IVAN НОМЕР_2 ) витрати на оплату судового збору в сумі 1211 грн. 20 коп..

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. Г. Рудь