Справа №760/8261/24
Провадження №2/760/7333/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого - судді Аксьонової Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Тодосюк Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Девелопмент» про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Сіті-Девелопмент», в якому просить суд визнати за ОСОБА_1 майнове право на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на земельній ділянці під кадастровим номером :72:337:0009.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Сіті-Девелопмент» було укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири від 09 червня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Скринником С.М. зареєстрований в реєстрі за №716.

Відповідно до умов Договору ТОВ «Сіті-Девелопмент» зобов`язалось укласти договір купівлі-продажу (Основний договір) квартири АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 зобов`язалася прийняти та належним чином оплатити її вартість.

Відповідно до п.1.4 Сторони зобов`язуються укласти Основний договір протягом 1 кварталу 2016 року, але в будь-якому разі не раніше отримання Стороною - 1 правовстановлюючих документів на Об`єкт та надання органом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та/або відповідними державними органами документів, що є необхідними для належного укладення та нотаріального посвідчення Основного договору та з урахуванням вимог пункту 5.2. розділу 5 Попереднього договору.

Сторони встановили, що Основний договір укладається протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту отримання Стороною -2 відповідного повідомлення від Сторони-1, яке надсилається поштою рекомендованим листом або іншим способом, який Сторони оберуть за взаємним погодженням.

Відповідно до п. 1.2. Попереднього договору Сторони встановили, що виконання зобов`язання щодо укладання та нотаріального посвідчення Основного договору, яке встановлене п. 1.1 розділу 1 Попереднього договору повинне бути забезпечене.

Вид та порядок забезпечення виконання вказаного зобов`язання Сторони визначають в окремому Договорі про забезпечення виконання зобов`язань

Зазначений Договір про забезпечення виконання зобов`язань Сторони укладають у простій письмовій формі та підписують одночасно з укладанням та нотаріальним посвідчення Попереднього договору.

На виконання даного пункту, Сторонами підписано Договір про забезпечення виконання зобов`язань №СС/Д1/141-01/Н від 09 червня 2015 року сума договору складає 831894,00грн.

ОСОБА_1 повністю сплачено суму за договором в сумі 831894,00грн., про що свідчить Довідка про сплату грошових коштів згідно Договору про забезпечення виконання зобов`язань №СС/Д1/141-01/Н від 09 червня 2015 року.

Проте, пропозиції щодо укладання Основного договору від ТОВ «Сіті-Девелопмент» станом на момент складання даної позовної заяви не надійшло.

Будинок станом на момент подання позову в експлуатацію не введено.

23 березня 2024 року Позивач звернувся до відповідача на виконання статті 635 ЦК України з Пропозицією про укладання Основного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , однак, відповіді не надійшло.

Позивач вчасно не отримав те, на що розраховував укладаючи Договір. Запланований термін закінчення будівництва та прийняття в експлуатацію - 1 квартал 2016 року.

Проте ТОВ «Сіті-Девелопмент» не виконало свої зобов`язання перед позивачем, основний договір не укладено, у власність вказане майно не передавало, а сам будинок досі не введений в експлуатацію.

Оскільки квартира є оплаченим позивачем об`єктом, яка після завершення будівництва стає окремим майном, то до завершення будівництва об`єкту нерухомого майна, в якому знаходиться квартира, та прийняття його до експлуатації, позивачу належить не право власності на квартиру, а майнове право на неї.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 квітня 2024 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 квітня 2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання.

Позивач та її представник у судове засідання, призначене на 03 липня 2024 року, не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Представник відповідача ТОВ «Сіті-Девелопмент» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подавав.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши доводи та аргументи позивача, обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 (Сторона-2) та ТОВ «Сіті-Девелопмент» (Сторона-1) укладено попередній договір купівлі-продажу квартири від 19 червня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Скринник С.М. зареєстрований в реєстрі за №716.

Відповідно до п.1.1 Попереднього договору сторони зобов?язуються, в строки встановлені в підпункті 1.4.1 пункту 1.4 розділу 1 Попереднього договору, укласти договір купівлі-продажу квартири (Основний договір), відповідно до якого Cторона-1 зобов`язується передати у власність (продати) окрему квартиру, характеристики якої вказані в підпункті 1.4.2 пункту 1.4 розділу 1 Попереднього договору , яка знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_1 , а Сторона-2 зобов`язується прийняти у власність (купити) об`єкт та належним чином сплатити його вартість в обсязі згідно з розділом 2 Попереднього договору.

Згідно п. 1.2. Попереднього договору Сторони встановили, що виконання зобов`язання щодо укладання та нотаріального посвідчення Основного договору, яке встановлене п.1.1 розділу 1 Попереднього договору повинне бути забезпечене. Вид та порядок забезпечення виконання вказаного зобов?язання Сторони визначають в окремому Договорі про забезпечення виконання зобов?язань. Зазначений Договір про забезпечення виконання зобов?язань Сторони укладають у простій письмовій формі та підписують одночасно з укладанням та нотаріальним посвідченням Попереднього договору.

Плановий строк введення в експлуатацію будинку - 1 квартал 2016 року (п.1.4 Попереднього договору).

Відповідно до п.1.4.4 Попереднього договору сторони зобов?язуються укласти Основний договір протягом другого кварталу 2016 року, але в будь-якому разі не раніше отримання Стороною-1 правовстановлюючих документів на Об?єкт та надання органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та/або відповідними державними органами документів, що є необхідними для належного укладення та нотаріального посвідчення Основного договору та з урахуванням вимог пункту 5.2. розділу 5 Попереднього договору. Сторони встановили, що Основні договори укладаються протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту отримання Стороною-2 відповідного повідомлення від Сторони-1, яке надсилається поштою рекомендованим листом або іншим способом, який Сторони визначать за взаємним погодженням.

Пунктом 1.4.1 визначено характеристики об`єкта: секція - 1, поверх - 12, номер квартири - 141, кількість кімнат - 2, загальна площа - 70,41 кв.м.

Розрахунки по Основному договору здійснюються у валюті гривні, шляхом перерахування Стороною-2 грошових коштів на поточний рахунок Сторони-1 (п.2.1 Попереднього договору).

Згідно п.2.3 Попереднього договору, сума грошових коштів (включає в себе податок на додану вартість) в українських гривнях, що має бути сплачена Стороною-2 Стороні-1 на виконання Договору про забезпечення у розмірі, зазначеному у пункті 2.1 розділу 2 Договору про забезпечення, у разі її плати Стороною-2 буде зарахована Стороною-1 як оплата 68,30 кв.м. об`єкта.

Пунктом 2.3.2 Попереднього договору визначено, що різниця між розміром суми Основного договору (остаточна вартість/ціна Об?єкта) та розміром грошових коштів, сплачених по Договору про забезпечення, які будуть зараховані Стороною-1 як оплата 68,30 кв.м. Об?єкту, сплачується Стороною-2 в розмірі, який вираховується шляхом множення неоплачених квадратних метрів Об?єкта (остаточна площа Об?єкта, визначається згідно пункту 5.4. розділу 5 Попереднього Договору) на вартість одного квадратного метра, яка за згодою Сторін становить 12180 (десять тисяч двісті вісімдесят сім) гривень 00 копійок, в т.ч. ПДВ 20 % - 2030 грн.

Відповідно до п.3.1. Попереднього договору Об?єкт буде переданий Стороні-2 у наступному стані: встановлюються вхідні двері: встановлено металопластикові вікна; підготовлено під чистову обробку підлогу (крім підлоги у ванних кімнатах та санітарних вузлах); у ванних кімнатах та санітарних вузлах гідроізоляція відсутня; розведено систему опалення; виведено точку підключення до системи водопостачання, побутової каналізації та електрозабезпечення; інші сантехнічні прилади відсутні; встановлено лічильники електроенергії.

Згідно з п.3.2 Попереднього договору фактична передача Об?єкта Стороною-1 Стороні-2 оформлюється та підтверджується Актом приймання - передачі Об?єкта. Такий Акт підписується Сторонами одночасно з укладанням та нотаріальним посвідченням Основного договору.

Пунктом 4.2 Попереднього договору передбачено, що Сторона-1 зобов`язується належним чином виконувати свої зобов`язання за Попереднім договором; приймати грошові кошти від Сторони-2, які сплачуються відповідно до умов Договору про забезпечення; передати у власність Сторони-2 Об`єкт, характеристики якого визначені в підпункті 1.4.2 пункту 1.4 розділу 1 Попереднього договору в момент укладення та нотаріального освідчення Основного договору.

Згідно з п.4.4 Попереднього договору, Сторона-2 зобов`язується належним чином повністю сплатити вартість Об`єкту, у порядку та у строки, визначені у п.2.3 розділу 2 Попереднього договору; вчинити всі необхідні дії для виконання Попереднього договору, в тому числі прийняти у власність Об`єкт, характеристики якого визначені в підпункті 1.4.2 пункту 1.4 розділу 1 Попереднього договору, шляхом укладення та нотаріального посвідчення Основного договору.

Для укладення та нотаріального посвідчення Попереднього договору та Основного договору Сторона-2, зобов`язана надати Стороні-1 всі необхідні для їх укладення документи (зокрема оригінал паспорту та довідки пор присвоєння податкового номеру платника податків-фізичної особи, інші документи, надання яких передбачено чинним законодавством України) (п.5.1 Попереднього договору).

Відповідно до п.5.2 Попереднього договору, Сторони погодили, що Основний договір може бути укладений виключно у разі оплати Стороною-2 повної суми грошових коштів, що передбачена пунктом 2.2, 2.3 розділу 2 Попереднього договору.

Згідно з п.6.1 Попереднього договору, за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за Попереднім договором винна Сторона несе відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється (відмовляється) від укладення та нотаріального посвідчення Основного договору, зобов`язана відшкодувати іншій Стороні завдані цим фактичні збитки протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту у який мав бути укладений Основний договір.

На виконання пункту 2.1 Попереднього договору, сторонами підписано Договір про забезпечення виконання зобов`язань №СС/Д1/141-01/Н від 09 червня 2015 року.

Пунктом 1.1 вищевказаного договору передбачено, що для підтвердження зобов`язань, що виникли у Сторін згідно з Попереднім договором укладеним «09» червня 2015 року, між ТОВ «Сіті-Девелопмент» та ОСОБА_1 , посвідченим Скринником С.М, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за № 716, щодо укладення та нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу квартири (надалі - Основний договір), та забезпечення виконання таких зобов`язань, Сторона-2 сплачує Стороні-1 суму грошових коштів, розмір, порядок та умови сплати якої встановлюються розділом 2 Договору. Вказана сума грошових коштів, після її належної сплати Стороною-2 за Договором, зараховується Стороною-1 до платежів за Основним договором.

Згідно п.2.1 Договору про забезпечення сторони погодили, що розмір грошових коштів, які сплачуються відповідно до умов договору, як забезпечення виконання зобов`язання згідно п.1.1 розділу 1 Договору становить 831894,00 грн, в тому числі ПДВ 20% 138649 грн.

Пунктом 2.2 Договору про забезпечення визначено, що платежі по Договору здійснюються наступним чином:

1-й платіж - у розмірі 23700 грн, в тому числі ПДВ 20% - 39500 грн Сторона - 2 сплачує Стороні - 1 у строк до 10.06.2015 року.

2-й платіж - у розмірі 73500 грн, в тому числі ПДВ 20% - 12250 грн Сторона - 2 сплачує Стороні - 1 у строк до 12.06.2015 року.

Решта коштів у розмірі 521394 гривень 00 копійок, в тому числі ПДВ 20% - 86899 грн Сторона - 2 сплачує Стороні-1 у строк до до 30.07.2015 року по 14700 грн, в тому числі ПДВ 20% - 2450 грн щоденно.

Позивач ОСОБА_1 сплатила ТОВ «Сіті-Девелопмент» грошові кошти у розмірі 831894 грн, у тому числі ПДВ - 138649 грн, відповідно до умов Договору про забезпечення виконання зобов`язань №СС/Д1/141-01/Н від 09 червня 2015 року. Продавець прийняв ці грошові кошти та після завершення будівництва гарантував передачу профінансованої площі, а саме квартири №141 , загальною площею 70,41 кв.м., 1 секція, 12 поверх, кількість кімнат - 2, що підтверджується довідкою про сплату грошових коштів від 04 серпня 2015 року згідно Договору про забезпечення виконання зобов`язань, тобто зобов`язання виконано в повному обсязі.

Проте, як стверджує позивач, пропозиції щодо укладання Основного договору від ТОВ «Сіті-Девелопмент» не надійшло.

23 березня 2024 року позивачем на адресу відповідача було направлено пропозицію про укладення основного договору купівлі-продажу двокімнатної квартири, однак відповіді на вказану пропозиції позивач не отримав.

Оскільки позивач повністю виконала умови укладених між сторонами договорів, сплативши зазначені у них суми коштів в повному обсязі та у встановлений договорами строк, а відповідач покладені на нього зобов`язання перед позивачем не виконав, у власність вказане майно не передав, а сам будинок досі не введений в експлуатацію, тому позивач звернулася до суду із позовом про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, порядок набуття права власності на об`єкт нерухомого майна після прийняття такого об`єкта в експлуатацію визначений законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України).

Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, необхідними й достатніми для засвідчення правомочності його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 16 листопада 2020 року у справі №755/8933/18 (провадження №61-4251св19).

Виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами ЦК України не передбачено.

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Вказані правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі №6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі №6-318цс15, від 18 листопада 2015 року у справі №6-1858цс15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-2124цс15.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року №761/5156/13-ц суд зазначив, що під майновим правом слід розуміти «право очікування», що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Тобто, майнове право - це обмежене речове право, за яким його власник наділений певними, але не всіма, правами щодо майна. Майновим правом на об`єкт незавершеного будівництва є обумовлене договором право набуття у майбутньому права власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли настали певні, але не всі, юридичні передумови, необхідні та достатні для набуття речового права. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач обрав такий спосіб захисту порушеного права, який, на його думку, є ефективним і не заборонений законом.

Враховуючи характер спірних правовідносин, а також встановлені судами попередніх інстанцій обставини, Велика Палата Верховного Суду вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не заборонений законом та у світлі цієї справи є ефективним, оскільки іншим шляхом захистити його права позивач не міг. Тому необґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо неналежності такого обраного позивачем способу захисту його прав як визнання за ним майнових прав на квартиру як на частку в об`єкті незавершеного будівництва.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постановах від 27 лютого 2019 року у справі №761/32696/13-ц (провадження №14-606цс18) та від 20 березня 2019 року у справі №761/20612/15-ц (провадження №14-39цс19) у разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків учасником будівництва, ефективним способом захисту порушених прав останнього є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено право на справедливий суд. З огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України, Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства. Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява №31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява №10972/05). У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява №12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, №10741/84).

У постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року Велика Палата Верховного Суду зазначила висновок, що установивши під час розгляду справи, що відповідач не виконав належним чином узятих за договором зобов`язань, не визнає майнових прав позивача на спірне нерухоме майно, хоч він і сплатив пайові внески в повному обсязі, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об`єкт, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що є підстави для визнання за позивачем майнових прав на спірну квартиру. При цьому суди правильно вважали, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав є ефективним, не заборонений законом, оскільки іншим шляхом він не може захистити свої права.

Позивач уклала з відповідачем Попередній договір купівлі-продажу квартири від 09 червня 2015 року та договір про забезпечення виконання зобов`язань №СС/Д1/141-01/Н від 09 червня 2015 року, за якими сплатила відповідачу 831894 грн вартості майнових прав на об`єкт нерухомості, а відповідач в свою чергу у встановлені договором строки зобов`язався укласти основний договір, закінчити будівництво, здати об`єкт капітального будівництва в експлуатацію та за актом прийму-передачі об`єкта нерухомості, шляхом його підписання сторонами, передати позивачу об`єкт нерухомості.

Частинами другою-третьою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу та мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Згідно з ч. 1,2 ст.635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Частиною 3 цієї статті визначено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до положень статей 626-629, 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Між сторонами виникли відносини на підставі договорів купівлі-продажу майнових прав і предметом договірного зобов`язання за цими договорами є вчинення конкретних дій сторін зі сплати грошових коштів та передавання майнових прав, а після завершення будівництва передання об`єкту нерухомості. Матеріальними об`єктами договірних зобов`язань є наприкінці майно і гроші, що їх сторони мають передати одна одній, саме вони є предметом виконання за договором, з урахуванням інтересу кожної зі сторін та відповідної мети договору.

Верховний Суд у своїй практиці визначає майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно у майбутньому.

Отже, майнові права є самостійним об`єктом цивільних прав та підлягають захисту у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Майнові права визначаються як суб`єктивні права учасників цивільних правовідносин, пов`язані з володінням, користуванням, розпорядженням речами, а також майновими вимогами, що виникають між учасниками цивільного обороту з приводу цих речей та обміну речей, робіт, послуг.

Майнові права виникають з юридичних фактів, передбачених ЦК України, іншими актами законодавства. За будь-яким договором про передавання речі боржник має передати річ, а кредитор має право вимоги передавання такої речі, яке є майновим.

Як передбачено статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі статтями 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом статей 509, 526, 527, 530 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач виконала свої зобов`язання за договором у повному обсязі, сплативши на користь відповідача повну суму вартості майнових прав у встановлений в договорах строк, що підтверджується довідкою про 100% оплату вартості майнових прав та випискою по рахунку. Отже, відповідні договори набули чинності, вважаються укладеним та діють до повного виконання сторонами взятих за себе зобов`язань.

Виконання грошових зобов`язань за договором, а саме повна сплата вартості майнових прав об`єкта нерухомості, підтверджує вчинення позивачем дій, спрямованих на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимагати переходу майнових прав на цей об`єкт нерухомості, отримання від відповідача об`єктів нерухомості за актом прийому-передачі після завершення будівництва та після цього набуття можливості державної реєстрації свого права власності на об`єкт будівництва.

При цьому, за змістом укладеного між сторонами договору, підтвердженням набуття покупцем права власності на майнові права об`єкта нерухомості є акт прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, який підписується сторонами. Однак, копія такого акту в матеріалах справи відсутня і у позові позивач стверджує, що відповідач не передавав йому майнові права. Доказів протилежного відповідачем суду не наданою та судом не встановлено.

Таким чином, фактично склалась ситуація, за якої позивач має підтвердження оплати ним 100 % вартості майнових прав на об`єкт нерухомості, однак відсутнє належне підтвердження переходу цих прав від відповідача до позивача, та відповідно належне оформлення набуття останнім права власності на майнові права щодо об`єктів нерухомості.

Як стверджує позивач, у вказаний в договорах строк об`єкт будівництва в експлуатацію введений не був, будівництво не завершене та на даний час не ведеться, приміщення у власність позивачу не передане, а дата введення об`єкту капітального будівництва в експлуатацію не відома.

Таким чином, відповідач порушив встановлений договором строк введення будинку в експлуатацію, внаслідок чого позбавив позивача того, на що вона розраховувала, укладаючи відповідний договір, а саме що відповідач у встановлений термін здійснить введення будинку в експлуатацію і відповідно позивач матиме можливість набути право власності на нежитлові приміщення у 1 кварталі 2016 року.

Невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договорами стало підставою для звернення позивача до суду з позовом для визнання за нею майнових прав.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ухвалюючи відповідне рішення суд також ураховує відсутність на державному рівні будь-яких реєстрів, у яких би в повній мірі відображались та реєструвались майнові права, що сприяло би запобіганню порушенню таких прав, недопущенню реалізації недобросовісної поведінки відчужувачів майнових прав на користь декількох осіб, тому права позивача підлягають захисту в судовому порядку.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідача, оскільки в межах даного спору доведено факт порушення з боку відповідача договірних зобов`язань в частині передачі покупцю майнових прав на об`єкти нерухомості, що є предметом договорів, при цьому суд враховує, що на даний час запланований термін будівництва та здачі об`єкту капітального будівництва в експлуатацію, який погоджений сторонами у пункті 1.4 договору (1 кварталі 2016 року), сплинув, додаткових угод, які передбачали зміну умов договорів, в тому числі в частині визначення інших строків здачі будинку в експлуатацію, між сторонами не укладено, ці обставини не спростовано відповідачем ТОВ «Сіті-Девелопмент», який не скористався процесуальним правом подати відзив на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог і підтвердження належного виконання зі свого боку договірних зобов`язань.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання за позивачем майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» (постанова Верховного Суду від 28.04.2021 року №752/15913/19), з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 8318,94 грн.

Керуючись ст. 4, 12-13, 141, 258-259, 265, 268, 284, 289, 352-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Девелопмент» про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Девелопмент» на користь держави судовий збір у розмірі 8318 (вісім тисяч триста вісімнадцять) гривень 94 копійки.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч.1 ст.355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч.1 ст.273 ЦПК України).

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіті-Девелопмент», місцезнаходження за адресою: 03069, м. Київ, вул. Володимира Брожка, буд. 70, .

Суддя Солом`янського

районного суду міста Києва Н.М. Аксьонова