Справа № 465/2351/21 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/2100/23 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Гай О.О.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова в складі судді Марків Ю.С. від 07 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за борговим зобов`язанням в розмірі 234877 (двісті тридцять чотири тисячі вісімсот сімдесят сім) гривень 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 передбачені борговим зобов`язанням відсотки за користування коштами в розмірі 83600 (вісімдесят три тисячі шістсот) гривень 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3% річних в розмірі 7033 (сім тисяч тридцять три) гривні 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 2348 (дві тисячі триста сорок вісім) гривень 77 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 відсотки за користування коштами в розмірі 3545 (три тисячі п`ятсот сорок п`ять) гривень 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 3314 (три тисячі триста чотирнадцять) гривень 04 коп.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що в рішенні суду не наведено розрахунку та відповідних мотивів для стягнення відсотків та пені нарахованих за період після 29.01.2020 року, судом не перевірено розмір заявленої до стягнення заборгованості. Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні стягнуті суми у гривні визначено у еквіваленті курсу долара США по курсу станом на день складення позовної заяви, а не на день постановлення оскаржуваного рішення, що не передбачено жодною правовою нормою. Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми частини другої статті 533 ЦК.Суд безпідставно поклав в основу оскаржуваного рішення свідчення свідків, які під час їх допиту надавали суперечливі свідчення та не орієнтувались в обставинах написання розписки, у тому числі як виглядає відповідач. Звертає увагу на те, що відмовляючи відповідачу у клопотанні про призначення експертизи із покликання на те, що останнім не визначено установу якій необхідно доручити її проведення, суд порушив норми ч.3 ст. 103 ЦПК України, згідно якої виключно суд визначає таку установу.

В судове засідання відповідачка не з`явилася, однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у її відсутності, зважаючи на те, що така повідомлялася про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Клопотання ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю участі представника у судовому засіданні у іншій справі у Галицькому районному суду м. Львова, колегія суддів вважала не обґрунтованим та відхилила, зважаючи на те, що представником не надано доказів того, що він представляє будь-кого у іншій справі у Галицькому суді; розгляд даної справи було призначено заздалегідь, відповідно представник міг погодити свою участь у інших судових засіданнях. Також, з урахуванням часу судових засідань, представник міг бути присутнім у обох судових засіданнях. Крім цього, якщо припустити, що дійсно представник бере участь в іншій справі то таким не вказано про пріоритетність розгляду іншої справи поряд з цією. Окрім цього, відповідачкою не наведено будь-яких доказів неможливості особистої явки в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив, апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст.55 Конституції України, 4, 11, 14,15, 509,527, 530, 549, 610, 626, 627, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, 12, 13, 81, 247, 263, 265, 354 ЦПК України та задовольняючи позоввиходив з того, що ОСОБА_4 заборгувала позивачу ОСОБА_1 7080,00 Євро, що підтверджується копією розписки від 29.01.2020 року, оригінал якої досліджувався судом у судовому засіданні, що станом на момент подання позову згідно офіційного курсу НБУ становило 234877,00 грн. Відповідно до вищевказаної розписок відповідач зобов`язалася повернути позивачу грошові кошти до 29.01.2021 року. Окрім цього, відповідачка ОСОБА_4 зобов`язалась відповідно до вищевказаної розписки сплачувати позивачу ОСОБА_1 відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 180,00 Євро щомісячно, що станом на момент подання позову згідно офіційного курсу НБУ становило 5971,46 грн. 12.02.2021 року позивачем ОСОБА_1 направлено на адресу відповідачки ОСОБА_4 - АДРЕСА_1 лист-вимогу про повернення грошових коштів, які отримані нею у позику. Суд виходив з того, що аналізуючи матеріали справи та подані докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, однак зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи; частина обставин, які суд вважав встановленими не відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а тому рішення суду підлягає зміні.

02 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів, у якому просив:

- стягнути з з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за борговим зобов`язанням 234877,00 грн, (еквівалент 7080 Євро) передбачені борговим зобов`язанням відсотки за користування коштами в розмірі 83600,00 грн (еквівалент 2520 Євро), 3% річних в розмірі 7033,00 грн (еквівалент 212 Євро), інфляційні втрати в розмірі 2348,77 грн, пеня за користування коштами в розмірі 3545,40 грн та судові витрати.

Позов мотивував тим, що 29.01.2020 року відповідачка позичила у позивача кошти в сумі 7080,00 Євро в позику, які зобов`язалась повернути до 29.01.2021 року та за користування коштами відповідачка зобов`язувалась сплачувати позивачу відсотки у розмірі 180 Євро щомісячно, у зв`язку з чим надала розписку, оригінал якої знаходиться у позивача. Вказує, що у зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань відповідач 12.02.2021 року звернувся до відповідачки з листом-вимогою про повернення вищезгаданих коштів, однак відповідачка ухиляється від повернення вищезгаданих коштів. Станом на момент подання позову сума боргу становить 7080,00 Євро, що еквівалентно згідно курсу НБУ на момент подання позову становить 234877,00 грн. Окрім цього, зазначає, що з відповідачки підлягають до стягнення проценти за користування коштами за 14 місяців, що становить суму в розмірі 2520 Євро, що еквівалентно згідно курсу НБУ на момент подання позову становить 83600,00 грн. Також позивач у поданому позові вказує, що з відповідачки підлягають до стягнення 3% річних в сумі 212 Євро, що становить 7033,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 2348,77 грн та пеня в розмірі 3545,40 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не спростовано, 29.01.2020 року відповідачкою ОСОБА_4 була написана власноручно розписка такого змісту:

« м. Львів 29.01.2020

Розписка

Я, ОСОБА_4 проживаюча АДРЕСА_2 паспорт НОМЕР_1 , виданий Франківським РВУМВС від 19 листопада 1997 р. отримала від ОСОБА_1 проживаючого АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_2 виданий РВ УМВС України у Львівській обл. 28 липня 1998 року, кошти у розмірі 7080,00 (сім тисяч вісімдесят євро 00 центів) у позику, які зобов`язуюсь повернути до 29.01.2021 р.

За користування коштами зобов`язуюсь сплачувати відсотки у розмірі сто вісімдесят євро за один місяць за користування коштами до кінця кожного поточного місяця.

Кошти утримані в присутності свідків:

1 ОСОБА_5 : паспорт НОМЕР_3 , виданий Личаківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 18 липня 2005 р., прописана Кривоноса 12/9, м. Львів /підпис/;

2 ОСОБА_6 : паспорт НОМЕР_4 , виданий Личаківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 16 жовтня 1998 р., прописаний Кривоноса 12/9, м. Львів /підпис/.

ОСОБА_4 /підпис/».

Оригінал розписки оглянутий і судом апеляційної інстанції.

12.02.2021 року позивачем ОСОБА_1 направлено на адресу відповідачки ОСОБА_4 АДРЕСА_1 лист-вимогу про повернення грошових коштів, які отримані нею у позику.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 Цього ж Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Крім цього, із правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Також, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Крім цього, згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Як вказано вище 29.01.2020 року ОСОБА_4 була написана розписка, за якою вона підтвердила, що отримала від ОСОБА_1 7080 євро із зобов`язанням повернути до 29.01.2021 року.

Досліджуючи вказану розписку колегія суддів приходить до висновку, що такою підтверджується укладення між сторонами по справі договору позики, за яким позивач ( ОСОБА_1 ) позичив, а відповідачка ( ОСОБА_4 ) отримала у борг 7080 євро, які зобов`язувалась повернути до 29.01.2021 року. Окрім цього, відповідачка ОСОБА_4 зобов`язалась відповідно до вищевказаної розписки сплачувати позивачу ОСОБА_1 відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 180,00 євро щомісячно, з 29.01.2020 по 29.01.2021 року, тобто за 12 місяців, що становить 2160 євро.

Надана позивачем розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка встановлює факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також в розписці зазначено про зобов`язання позичальника повернути борг у визначений строк. Крім цього, слід вказати, що вказаною розпискою підтверджується не лише факт укладення між сторонами договору позики, а й факт передачі коштів, про що йшлося.

Жодних доказів про те, що позичені кошти були повернуті (частково повернуті) відповідачкою позивачу у матеріалах справи немає, про такі не вказано та клопотань про витребування таких не заявлено. Також, у матеріалах справи відсутні докази про сплату відповідачкою процентів за користування грошовими коштами.

За таких обставин, суд вважає доведеними факт наявності заборгованості відповідачки перед позивачем та невиконання позичальницею свого обов`язку щодо повергнення боргу. Відтак, у відповідачки наявна заборгованість перед позивачем у розмірі 7080,00 Євро та передбачені договором позики відсотки за користування коштами у розмірі 2160,00 Євро (з 29.01.2020 року по 29.01.2021 року).

Визначаючи розмір 3 % річних на суму боргу апеляційний суд враховує таке.

Прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем розпочалося 30.01.2021 року. До суду позовну заяву подано 15.03.2021 року. За таких обставин, до стягнення підлягають такі відсотки річних за ст. 625 ЦК України: на суму 25,52 євро. (3/100*7080*44)/365).

Що стосується інфляційних втрат, то слід вказати наступне.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат слід відмовити, оскільки між сторонами виникли боргові правовідносини в іноземній валюті, тому відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Отже позовні вимоги про стягнення інфляційних збитків у даній справі є безпідставними.

Що стосується вимоги щодо стягнення пені, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК).

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Проте, умовами розписки нарахування на суму боргу пені (ст. 547 ЦК України) не передбачено, тому колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_4 пені.

Враховуючи вищевикладене до стягнення за даною розпискою підлягає: сума боргу 7080,00 євро, відсотки за користування даною сумою за період з 29.01.2020 року по 29.01.2021 року, які складають 2160,00 євро, 3 відсотки річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 30.01.2021 року по 15.03.2021 року прострочки, що становить 25,52 євро, отже загалом до стягнення за даною розпискою належить 9 265,52 євро. Тобто суми у валюті зобов`язання.

Враховуючи вказане, апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року змінити. Резолютивну частину рішення слід викласти в такій редакції:

«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики в розмірі 7080 Євро.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 передбачені договором позики відсотки за користування коштами з 29.01.2020 року по 29.01.2021 року в розмірі 2160 Євро.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 25,52 Євро за період з 30.01.2021 року по 15.03.2021 року

В задоволенні решти позову відмовити».

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.3, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року змінити.

Резолютивну частину рішення викласти в такій редакції:

«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики в розмірі 7080 Євро.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 передбачені договором позики відсотки за користування коштами з 29.01.2020 року по 29.01.2021 року в розмірі 2160 Євро.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 25,52 Євро за період з 30.01.2021 року по 15.03.2021 року

В задоволенні решти позову відмовити».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2024 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра