КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6489/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Київського квартирно-експлуатаційного управління на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року (суддя Саламон О.Б.) у цивільній справі за скаргою Київського квартирно-експлуатаційного управління на дії Деснянського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), представник стягувача - Дарницька спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері, боржник - ОСОБА_1 ,

встановив:

у липні 2023 року Київське квартирно-експлуатаційне управління звернулося до суду зі скаргою про визнання неправомірними дії державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 15 серпня 2014 року (ВП № НОМЕР_2); визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про закінчення виконавчого провадження від 15 серпня 2014 року (ВП № НОМЕР_2).

Мотивуючи вимоги, скаржник зазначав, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 червня 2009 року по справі № 2-2325/09 зобов`язано ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку, площею 400кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; знести за власний рахунок фундамент, розташований на земельній ділянці, площею 20кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ; звільнити земельну ділянку, площею 20кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; знести за власний рахунок паркан, розташований на земельній ділянці, площею 400кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . На виконання рішення суду видано виконавчий лист № 2-2325/2009 від 2 квітня 2013 року про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку, площею 20 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 21 травня 2013 року № НОМЕР_2.

Скаржник посилався на те, що 15 серпня 2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві було

винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», яка мотивована тим, що згідно листа № 141 від 6 червня 2014 року Міністерства оборони України Київського квартирно-експлуатаційного управління рішення виконано.

Скаржник стверджував, що в рамках зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем не надсилалося жодних виконавчих документів, хоча у своїх запитах (від 25 жовтня 2022 року та від 3 січня 2023 року) Київське квартирно-експлуатаційне управління просило повідомити про хід виконавчого провадження № НОМЕР_2, однак посадові особи Відділу не реагували на вказані запити та жодним чином не повідомляли про хід виконавчого провадження та про дії, які були вчиненні державним виконавцем для реального виконання рішення суду.

Скаржник зазначав, що отримавши 18 липня 2023 року відповідь на скаргу на неправомірну бездіяльність посадових осіб Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві, управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Київське КЕУ дізналося про винесення державним виконавцем 15 серпня 2015 року постанови про закінчення виконавчого провадження.

Скаржник вважав дії державного виконавця Деснянського районного управління юстиції у м. Києві про винесення постанови від 15 серпня 2014 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 незаконними, оскільки листа від 6 червня 2014 року Київське квартирно-експлуатаційне управління до державного виконавця не направляло, рішення суду не виконане.

Скаржник стверджував, що наведені державним виконавцем відомості про те, що Київське КЕУ начебто вищезгаданим листом повідомило про те, що рішення суду виконане - є фіктивним та неправдивим, адже жодного листа стягувачем на адресу виконавчої служби з приводу виконання рішення суду не направлялося.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року у задоволенні скарги відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Київське квартирно-експлуатаційне управління просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким вимоги скарги задовольнити в повному обсязі.

Скаржник зазначає, що посадові особи Деснянського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) жодним чином не реагували на його запити щодо ходу виконавчого провадження № НОМЕР_2, зокрема від 25 жовтня 2022 року та 3 січня 2023 року, не повідомляли про хід вказаного виконавчого провадження, де він виступає стягувачем, а також про будь-які дії, які вживались державним виконавцем для виконання судового рішення.

Також скаржник стверджує, що ним до відділу державної виконавчої служби не направлявся лист № 141 від 6 червня 2014 року з повідомленням про повне виконання рішення суду, який став підставою для закриття зазначеного виконавчого провадження.

Крім цього скаржник зазначає, що про існування оскаржуваної постанови про закриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 15 серпня 2014 року йому стало відомо лише 18 липня 2023 року з листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 7 липня 2023 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.187-193, 196-204), двічі у судове засідання не з`явилися, причини неявки апеляційному суду не повідомили, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому

задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 червня 2009 року у справі № 2-2325/09 позовні вимоги військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах Міністерства оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 і Київського КЕУ задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку площею 400 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; знести за власний рахунок фундамент, розташований на земельній ділянці площею 20 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ; звільнити земельну ділянку площею 20 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; знести за власний рахунок паркан, розташований на земельній ділянці площею 400 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9, 10).

На примусовому виконанні Деснянського відділу державної виконавчої служби м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м. Києві перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 02 квітня 2013 року № 2-2325/2009, виданого Деснянським районним судом м. Києва в частині зобов`язання ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку площею 20 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

15 серпня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення. Підставою прийняття постанови зазначений лист від 06 червня 2014 року № 141 Міністерства оборони України Київського КЕУ, у якому зазначено, що паркан та земельна ділянка звільнена. Рішення суду виконано (а. с. 118, 119, 146).

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що належних доказів на підтвердження порушень державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» при закінченні виконавчого провадження матеріали справи не містять. Суд зазначив, що рішення суду ухвалено у 2009 році, скаргу на дії державного виконавця подано у серпні 2023 року, тобто через 14 років, а посилання на те, що про закінчення виконавчого провадження скаржнику стало відомо у липні 2023 року, не є належним доказом обґрунтування поновлення строків, оскільки скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк не лише з дня, коли особа дізналася, а й коли повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Крім того, суд вважав, що скаржником не надано доказів не виконання рішення суду, оскільки будь-яких документів на підтвердження не звільнення земельної ділянки та не знесення паркану суду не надавалось.

Проте, повністю погодитися з висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 449 ЦПК України встановлено строк для звернення із скаргою, зокрема скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 920/149/18 надано роз`яснення щодо співвідношення загальної та спеціальної норми, згідно з якими норми, передбачені законом про виконавче провадження, є загальними, а норми, передбачені процесуальним кодексом, є спеціальними, тому строк на оскарження необхідно обраховувати в календарних днях. Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 361/1335/20, від 02 листопада 2021 року у справі № 753/3465/20.

За змістом наведених норм, за порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях статті 449 ЦПК України, дає підстави для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

Під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 449 ЦПК України та частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», необхідно враховувати поведінку скаржника, чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження, тощо.

Висновки щодо презумпції обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 14 серпня 2019 року в справі № 910/7221/17; від 12 січня 2021 року в справі № 910/8794/17; від 12 жовтня 2021 року в справі № 918/333/13-г.

За змістом статті 81 ЦПК України обов`язок доказування поважності причин пропуску процесуальних строків та подача заяви про їх поновлення покладається на зацікавлену сторону.

При зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця, саме на скаржника покладається обов`язок доведення наявності обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом.

Відповідно до статті 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно зі статтею 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою

пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 143/950/19, від 28 грудня 2020 року в справі № 501/3532/18, від 03 лютого 2021 року в справі № 2-1441/10.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 вказано, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. Водночас заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Право на справедливий судовий розгляд передбачає право на отримання належного повідомлення про судові рішення, особливо у випадках, коли скарга може бути подана протягом визначеного строку. Водночас зацікавлена сторона зобов`язана проявляти особливу старанність у захисті своїх інтересів і вживати необхідних заходів для ознайомлення з розвитком провадження.

У справі, що переглядається, предметом оскарження є постанова державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про закінчення виконавчого провадження від 15 серпня 2014 року (ВП № НОМЕР_2).

Зі скаргою до суду Київський КЕУ звернулося 28 липня 2023 року, тобто із пропуском десятиденного строку на оскарження.

Щодо поважності пропуску строку на подання цієї скарги представник Київського КЕУ зазначив, що оскаржувана постанова не надсилалася скаржнику, про її існування скаржник дізнався із листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 07 липня 2023 року.

Колегія суддів вважає, що зазначені скаржником доводи не можуть свідчити про поважність пропуску на звернення скаржника до суду зі скаргою майже через 9 років з моменту вчинення відповідної процесуальної дії - винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження.

Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаному рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

Відповідно до статті 12 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного до 05 жовтня 2016 року) сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Тобто, стягувач як сторона виконавчого провадження мав безперешкодну можливість ознайомитись з матеріалами виконавчого провадження і вчинити передбачені законом дії за наслідками закриття виконавчого провадження.

Однак, скаржник не проявив себе, як сумлінний стягувач і на протязі більше дев`яти років після пред`явлення виконавчого листа до виконання не цікавився ходом виконавчого провадження.

Лише у жовтні 2022 року скаржник звернувся до Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із запитом про хід виконавчого провадження (а. с. 11, 12).

Дані про те, що скаржник на протязі 2013-2022 років звертався до органу державної виконавчої служби та цікавився ходом виконання, але йому не спрямовано відповідну інформацію, суду не надано, тоді як звернувши виконавчий лист до виконання та не отримавши у визначений законом строк задоволення своїх вимог, стягувач вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений з матеріалами виконавчого провадження .

У скарзі не зазначено жодної поважної причини, яка б підтверджувала чому скаржник добросовісно не користувався своїми правами сторони провадження, чому не ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження, чому до жовтня 2022 року не цікавився рухом за поданими ним виконавчим листом.

Враховуючи те, що скаржник пропустив десятиденний строк на подачу скарги та доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку не надав, суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями частини другої статті 126 ЦПК України, дійшов висновку про залишення скарги Київського КЕУ без розгляду.

Відмовляючи у задоволенні скарги за необґрунтованістю, суд першої інстанції помилково вказав як на відсутність доказів порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» при закінчення виконавчого провадження, так і на пропуск скаржником строків звернення до суду зі скаргою.

Водночас, у разі встановлення судом пропуску строків на подачу скарги та відсутність поважності причин пропуску такого строку, суд залишає таку скаргу без розгляду, не вдаючись в оцінку доводів самої скарги.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частина друга статті 376 ЦПК України визначає, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення зазначеного питання, тому ухвала суду підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про залишення скарги без розгляду.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління на дії Деснянського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), представник стягувача - Дарницька спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері, боржник - ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 березня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук