ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2024 року м. Чернівці Справа № 723/3362/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Факас А.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 січня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Бужори В.Т., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про захист особистого немайнового права, в якому просила ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинити відеоспостереження подвір`я у належному позивачу будинковолодінні шляхом демонтажу відеокамери, що його здійснює, та знищити усю зібрану щодо цього відеоінформацію.

Позов мотивований тим, що сторони є сусідами, житлові будинки яких розташовані паралельно через проїжджу частину. У вересні 2021 року ОСОБА_3 встановив на житловому будинку, який належить ОСОБА_2 , три камери відеоспостереження, одна з яких розташована під таким кутом, що дозволяє останньому вести відеоспостереження за входом до житлового будинку та земельною ділянкою, належних позивачці.

Вважає, що такі дії відповідачів порушують належні їй немайнові права, є втручанням в її особисте й сімейне життя, а тому з посиланням на норми права, які регулюють спірні правовідносини, просила позов задовольнити.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинити відеоспостереження подвір`я у належному ОСОБА_1 будинковолодінні за адресою АДРЕСА_1 Провадження №22-ц/822/293/24

Чернівецького району Чернівецької області, шляхом демонтажу відеокамери, що його здійснює і знищити усю зібрану щодо цього відеоінформацію. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Вказує, що позивачка у позовній заяві не довела факт того, що вівся запис з відеокамер, оскільки камери знімають, але не записують, а відеозаписи, які були надані до суду, були зняті зтелефону, й також вказують, що відеокамери знаходиться у межах їхньої приватної власності, а тому вони мають право не узгоджувати своє право на відеоспостереження з позивачем чи іншими сусідами.

Крім того, відеоспостереження саме за позивачем не здійснювалось, а було встановлено для безпеки власності відповідачів та з метою захисту цивільного права від порушень і протиправних посягань, а позивачкою, в свою чергу, не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що встановленням камер спостереження здійснюється втручання в її особисте життя та особисте життя членів її сім`ї, в тому числі і належних доказів на підтвердження того, що встановлені відповідачами відеокамери мають технічну можливість здійснювати саме запис.

Стверджує, що встановлені відеокамери в приватне життя громадян не втручаються, оскільки приватне життя відбувається в їх будинку, а не на проїжджій частині вулиці, земельній ділянці та до під`їзду будинку. А приватну територію позивачки камера не фіксує.

Судом першої інстанції зобов`язано відповідача знищити усю зібрану відеоспостереженням відеоінформацію. Про те, як вказував відповідач, у нього не зберігається відеоінформація на будь-яких носіях, тому виникає питання, яким чином відповідачу виконувати рішення суду, якщо такої відеоінформації фізично не існує на носіях.

На підставі наведеного просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на правничу допомогу.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів з таким висновком погодитись не може виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції приймаючи рішення про задоволення позовних вказав, що спірна відеокамера, установлена відповідачами на належному їм житловому будинку, є камерою відеоспостереження, яка перебуває у робочому стані та якою ведеться відеоспостереження в розумінні ст.307 ЦК України за територію, на якій розташоване приватне домоволодіння позивачів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер :01:004:0726, розміром 0,0964 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Разом із нею у вказаному будинку зареєстрований та проживає син ОСОБА_5 (а.с.5-10).

На а.с.13 міститься переписка в месенджері та фото розміщення відеокамер на житловому будинку відповідачів (а.с.57).

З копії паспорта ОСОБА_3 вбачається, що останній зареєстрований по АДРЕСА_1 (а.с.37-38).

Згідно копій постанов Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16.06.2022 року у справі №723/1820/22, від 16.09.2022 року у справі №723/3164/22 та від 21.09.2022 року у справі №723/3158/22 вбачається, що провадження у справах про адміністративні правопорушення за ст.173 КУпАП відносно ОСОБА_6 закрито в зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень (а.с.46-51).

Крім того, з копій постанов від 05.10.2022 року у справі №723/3154/22, №723/3151/22, №723/3152/22, №723/3153/22 вбачається, що судом було закрито провадження у справах про адміністративні правопорушення за ст.173 КУпАП відносно ОСОБА_1 за відсутністю в її діях, зазначених в протоколах, події та складу адміністративного правопорушення (а.с.59-61).

Також, в матеріалах справи міститься відеоматеріал, з якого вбачається, що відеокамера з будинку відповідачів направлена на їх ворота та проїзджу частину вулиці (а.с.19).

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст.ст.2, 5 ЦПК України).

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до ст.32 Конституції України, ст.301 ЦК України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Положення цієї статті роз`яснено в рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України.

Конституційний Суд України розтлумачивши, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про особу є конфіденційною; збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Частиною другою статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

За приписами статті 55 Конституції України кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України).

Згідно ст.307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку лише за її згодою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Згідно статті 1 ЗУ «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних, регулює Закон України «Про захист персональних даних».

В статті 2 ЗУ «Про захист персональних даних» визначено, що персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Крім того, відповідно до ч.ч.1-2 ст.11 ЗУ «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Відповідно до частин першої, другої статті 21 ЗУ «Про інформацію» інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Відповідно до ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Право на захист особистих немайнових прав фізичної особи, як суб`єктивне цивільне право, включає в свій зміст наступні повноваження: а) вимагати від усіх та кожного не порушення особистих немайнових прав; б) вимагати припинення всіх діянь, якими порушуються ці права; в) вимагати відновлення вказаних особистих немайнових прав у випадку їх порушення.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що термін «приватне життя» є широким поняттям, який не має вичерпного визначення, і поширюється на безліч аспектів самоідентифікації людини, наприклад, на ім`я особи та зображення, і включає в себе її фізичну та психологічну цілісність. Репутація і честь людини є частиною її самоідентифікації і психологічної цілісності, а тому також охоплюються поняттям приватне життя (BOGOMOLOVA v. RUSSIA, № 13812/09, § 51, ЄСПЛ, 20 червня 2017 року).

Відносно фотографій Європейський Суд вказав, що зображення особи є одним із головних атрибутів її особистості, оскільки воно розкриває унікальні характеристики особи і відрізняє особу з-поміж інших. Право на захист свого зображення є, таким чином, однією з головних складових особистого розвитку. Воно передбачає, головним чином, право особи контролювати використання цього зображення, в тому числі і не дозволяти його опублікувати. Хоча головною метою статті 8 є захист особи від неправомірного втручання з боку державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватись від такого втручання: окрім такого негативного заходу, можуть існувати позитивні зобов`язання, невід`ємні від ефективної поваги до приватного або сімейного життя особи. Ці зобов`язання можуть передбачати здійснення заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою. Це стосується також захисту зображення особи від зловживання з боку інших осіб (VON HANNOVER v. GERMANY (No. 2), № 40660/08, 60641/08, § 96, 98, ЄСПЛ, 07 лютого 2012 року).

З встановлених обставин справи вбачається, що сторони є сусідами, між якими тривалий час існують неприязні відносини, часто виникають конфлікти, що підтверджується самим позовом та копіями постанов щодо розгляду адміністративних правопорушень.

По наявним знімках, на яких зображено дві камери відеоспостереження, що розташовані на будинку відповідачів, неможливо встановити, в яку саме сторону та під яким кутом нахилу, і з яким граничним кутом огляду направлені ці камери, крім того, матеріали справи не містять належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження доводів позову щодо огляду території позивачки, входу до його будинку та земельної ділянки відеокамерами відповідача.

Також, позивачкою не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що встановленням камер спостереження здійснюється втручання в її особисте життя та особисте життя членів її сім`ї, в тому числі, і належних доказів на підтвердження того, що встановлені відповідачем відеокамери мають технічну можливість здійснювати саме запис (фіксацію подій на відеоплівку чи на носій в електронному вигляді), крім того, на час розгляду справи в суді чинним законодавством не передбачено жодного порядку щодо встановлення камер відеоспостереження на фасадах житлових будинках, як і не передбачено видачу дозволів на їх встановлення та необхідність для цього згоди сусідів. Тобто, встановлення камер відеоспостереження є правом власника об`єкта приватної власності.

Зважаючи на вказане, можна дійти висновку, що відеонагляд встановлено відповідачами виключно з метою забезпечення схоронності майна та створення безпечних умов проживання, і цим права позивача не порушуються, в її приватне життя вони не втручаються.

Отже, позивачем не доведено, а судом не здобуто жодних доказів в підтвердження того, що відповідачами за допомогою встановлених спірних камер відео спостереження здійснюється відеофіксація та збереження даних щодо відстеження пересування позивача на її території.

Щодо тверджень позивача про направленість відеокамер на домоволодіння та земельну ділянку, якими користується вона та члени її родини, слід зазначити наступне.

З доданого до матеріалів справи відеозапису видно, як автомобіль виїздить за ворота з території приватного будинку на дорогу загального користування, водночас відеозапис, який долучений до матеріалів справи, взагалі не дозволяє ідентифікувати позивачку (чи особу, яка видніється на відео на протилежному боці вулиці), а тому можна дійти висновку, що камери, які фіксують місця загального користування, не можуть вказувати на персоналізацію відеоспостереження лише щодо певної особи.

Що стосується наявної в матеріалах справи переписки в месенджері «Facebook», то колегія суддів вказує наступне.

Так, у постанові від 11 червня 2019 року у справі №904/2882/18 ВС вказав, «…що надана позивачем роздруківка електронної переписки з відповідачем (паперова копія знімка екрана монітора комп`ютера) не є належним доказом відправлення позивачем та отримання відповідачем письмової заявки про надання послуг за договором. З копії знімка екрана монітора комп`ютера не вбачається, лист якого саме змісту було відправлено на електронну адресу. Роздруківка електронної переписки не може вважатись електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки не містить електронного підпису…».

У постанові ВС від 15 квітня 2021 року у справі №910/8554/20 вказано, «…що позивач направив відповідачу в електронному вигляді заявку щодо поставки товару, визначеного у специфікації, що підтверджується наявною в матеріалах справи паперовою копією скриншоту вебсторінки електронної пошти позивача. Суд вказав, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг»…».

У постанові ВС від 02.08.2023 року у справі №766/150/21 зазначено: «…Суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі…».

Роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.

Вказаний правовий висновок викладено у постановах ВС від 11 червня 2019 року у справі №904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі №922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі №922/788/19 та від 16 березня 2020 року у справі №910/1162/19.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що надані відповідачем електронні документи, а саме нібито листування між сторонами в месенджері «Facebook» не можуть підтверджувати жодних даних, так як взагалі не мають електронних цифрових підписів для ідентифікації осіб, які змоделювали діалог.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова ВС від 22 квітня 2021 року у справі №904/1017/20).

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За приписами ч.1-3 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Аргументи позивача, що відповідач надіслав її сину на мобільний телефон відеоматеріал та повідомив останнього, що буде здійснювати відеоспостереження за житловим будинком та земельною ділянкою ОСОБА_1 , не відповідає відображеному в такій, однак судом до уваги не приймається, оскільки в такій копії листування з «Вадим» в месенджері «Facebook», неможливо встановити достовірність особи, з якою велося, та хто вів таке листування.

Щодо посилання сторони позивача на постанову ВС від 17.05.2018 року (справа №576/910/15-ц), то така є нерелевантною до правовідносин у цій справі, оскільки ті стосуються здійснення періодичної зйомки на мобільний телефон, що за логікою свідчить про можливість збереження відзнятого відеоматеріалу.

У справі, яка розглядається, відсутні докази того, що у відповідачів наявний сервер чи інші носії інформації для зберігання відеоматеріалу, та можливості камери здійснювати такий.

Крім того, колегія суддів вважає, що встановлення відповідачами камер відеоспостереження є правом щодо самозахисту свого цивільного права від порушень і протиправних посягань будь-яких осіб, що закріплене ст. 19 ЦК України. При цьому, встановлення відповідачами камер відеоспостереження не заборонено законом та не суперечать моральним засадам суспільства, та в даному випадку, жодним чином не доводить порушення прав позивачів на приватне життя. Чинним законодавством отримання відповідних дозволів на встановлення відеокамер не передбачено.

Суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем не надано жодних належних, допустимих, достатніх, достовірних доказів, що відповідачами порушуються її права внаслідок встановлення камер відео спостереження, у зв`язку з чим суд першої інстанції на припущеннях прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

За подання апеляційної скарги стороною відповідача сплачено 1488,60 грн судового збору, який підлягає компенсації за рахунок позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 січня 2024 року скасувати та ухвалити нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист особистого немайнового права відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 1488 (одну тисячу чотириста вісімдесят вісім) грн 60 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк