КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року місто Київ

Справа № 757/24304/23-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1884/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О. В. (суддя-доповідач), Мазурик О. Ф., Немировської О. В.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2023 року (ухвалене у складі судді Остапчук Т. В., інформація щодо дати складання повного рішення відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяною бездіяльністю уповноважених осіб Дарницького УП ГУ НП в м. Києві

ВСТАНОВИВ

Позивач звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, у якому просить стягнути з Державного бюджету України, шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 100 500 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.12.2022 звернувся з заявою про вчинення кримінального правопорушення до Дарницького УП ГУНП у м. Києві. Проте, у передбачений ст. 214 КПК України строк - 24 год. з моменту подачі заяви, слідчим Дарницького УП ГУНП в м. Києві не було внесено в ЄРДР відомості про вчинення злочину, тому він подав до суду скаргу на бездіяльність. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.12.2022було задоволено скаргу та зобов`язано було внести заяву до ЄРДР. 21.02.2023 Позивачем отримано відповідь № Д155/125/48-2023 від 16.02.2023 за підписом начальника відділу дізнання, відповідно до якої Позивача повідомили про те, що на виконання ухвали суду відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України внесено до ЄРДР № 0000132. 01.03.2023 до Дарницького УП ГУНП у м. Києві та до прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва адвокатом Позивача було подано клопотання адвоката в порядку ст. 220 КПК України в межах ЄРДР№ 0000133, що підтверджується клопотанням з вхідним штампом. Проте, всупереч вимогам ст. 220 КПК України жодної відповіді про задоволення клопотання чи постанови про відмову в задоволенні клопотання Позивач не отримав. Позивачем була подана скарга до суду на незаконну бездіяльність уповноважених осіб Дарницького УП ГУНП у м. Києві та прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва, яка полягала у неприйнятті законного рішення за клопотанням адвоката № 3 від 01.03.2023. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.03.2023 у справі №753/4159/23 скаргу було задоволено і судом встановлено той факт, що уповноваженими особами Дарницького УП ГУНП у м. Києві не було прийнято законного рішення за клопотанням адвоката. Моральна шкода полягає в тому що, Позивач з вини Дарницького УП ГУНП України в м. Києві був змушений витрачати час та життєві сили на подачу скарги до суду, участь в судовому засіданні. Всі ці дії змушували Позивача змінювати життєві плани, докладати додаткових зусиль для отримання значного для нього результату. Все це призвело до жахливих душевних моральних стражданьПозивача, які він оцінює у 100 500 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2023 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 23жовтня 2023 року подав через Печерський районний суд м. Києваапеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2023 року та постановити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням норм матеріального права, неврахуванням висновків Верховного Суду, а також невідповідністю висновків суду встановленим обставинам справи.Вважає, що у випадку відсутності підстав для застосування спеціальної норми щодо відшкодування шкоди завданою бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури застосуванню підлягають загальні підстави для відшкодування моральної шкоди завданою органом державної влади.

Вказує, що незаконна бездіяльність відповідача, яка завдала позивачу моральних страждань була встановлена ухвалою слідчого судді, що має преюдиційне значення та доводить факт неправомірних дій відповідача. Звертає увагу на неврахування судом першої інстанції правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2023 року матеріали цивільної справи 757/24304/23-ц направлено до Печерського районного суду міста Києва для усунення виявлених недоліків в матеріалах справи.

13 грудня 2023 року матеріали цивільної справи повернуто до Київського апеляційного суду та передано судді-доповідачу 14 грудня 2023 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження у цій справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалу про відкриття апеляційного провадження разом із апеляційною скаргою Київська міська прокуратура, Головне управління Національної поліції у м. Києві та Державна казначейська служба отримали 26 грудня 2023 року, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштового відправлення (а. с. 153, 219-220).

01 січня 2024 року на електронну пошту суду, а також через підсистему «Електронний суд», Київська міська прокуратура надіслала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення в повному обсязі через необґрунтованість викладених у ній доводів, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначається, що ОСОБА_1 реалізував своє право щодо оскарження процесуальної діяльності органу досудового розслідування та прокуратури, а винесення слідчим суддею ухвали за результатами розгляду його скарги є наслідком судового контролю за діяльністю слідчих під час досудового розслідування та не є підставою для відшкодування морально шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

02 січня 2024 року засобами поштового зв`язку на адресу Київського апеляційного суду Головне управління Національної поліції у м. Києві подало відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення в повному обсязі через необґрунтованість викладених у ній доводів, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Просить поновити пропущений на 1 день строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, оскільки в останній день строку - 01 січня 2024 року у місті Києві неодноразово оголошувалися повітряні тривоги у зв`язку із чим не було об`єктивної можливості ані надіслати відзив за допомогою «Укрпошти», ані безпосредньо подати до Київського апеляційного суду, оскільки дані установи не працюють під час повітряної тривоги.

Колегія суддів вважає вказані підстави поважними та враховує, що відзив був підготовлений 01 січня 2024 року проте з об`єктивних причин не був поданий до відправлення, а тому приймає до уваги відзив Головного управління Національної поліції у м. Києві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Від Державної казначейської служби України відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що 09.12.2022 позивач звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення до Дарницького УП ГУНП у м. Києві. Проте, у передбачений ст. 214 КПК України строк - 24год. з моменту подачі заяви, слідчим Дарницького УП ГУНП в м. Києві не було внесено в ЄРДР відомості про вчинення злочину, тому він подав до суду скаргу на бездіяльність.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.12.2022 було задоволено скаргу та зобов`язано внести заяву до ЄРДР.

21.02.2023 Позивачем отримано відповідь № Д155/125/48-2023 від 16.02.2023 р. за підписом начальника відділу дізнання, відповідно до якої Позивача повідомили про те, що на виконання ухвали суду відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України внесено до ЄРДР № 0000132.

01.03.2023 до Дарницького УП ГУНП у м. Києві та до прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва адвокатом Позивача було подано клопотання адвоката в порядку ст. 220 КПК України в межах ЄРДР № 0000133, що підтверджується клопотанням з вхідним штампом. Проте, всупереч вимогам ст. 220 КПК України жодної відповіді про задоволення клопотання чи постанови про відмову в задоволенні клопотання Позивач не отримав.

Позивачем була подана скарга до суду на незаконну бездіяльність уповноважених осіб Дарницького УП ГУНП у м. Києві та прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва, яка полягала у неприйнятті законного рішення за клопотанням адвоката № 3 від 01.03.2023.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.03.2023 у справі №753/4159/23 скаргу було задоволено і судом встановлено той факт, що уповноваженими особами Дарницького УП ГУНП у м. Києві не було прийнято законного рішення за клопотанням адвоката від 01.03.2023.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що Позивачем не надано доказів, а судом не встановлено, що з вини відповідача, затримкою внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до реєстру, а також не повідомленням про розгляд клопотання в межах кримінального провадження та затримкою з його вирішенням спричинена моральна шкода. Скарга на бездіяльність Дарницького УП ГУНП України у м. Києві розглядалась в порядку ст. 303-309 КПК України, а сам факт задоволення скарги не є доказом спричинення моральних страждань. Судом також визнано безпідставним посилання на Закон України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За приписами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної шкоди.

За приписами ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду (не внаслідок незаконного засудження особи, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт), відшкодовується на загальних підставах.

За загальним правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зокрема, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

За обставинами даної справи позивачем не надано доказів, що затримкою з внесення відомостей до реєстру про вчинене кримінальне правопорушення, а також несвоєчасним розглядом клопотання в кримінальному провадженні позивачу завдано моральна шкода.

Позивач, шляхом оскарження таких дій в порядку кримінального судочинства в стислі строки відновив порушені права, інформація до реєстру була внесена, скарга щодо не розгляду клопотання також була задоволена на протязі двох тижнів з дня подачі скарги. За таких обставин, суд першої інстанції вірно встановив відсутність доказів спричинення позивачу моральної шкоди такими процесуальними порушеннями.

Крім цього, апеляційний суд враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17, відповідно до якого питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд загальної юрисдикції за правилами позовного провадження самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 через його необґрунтованість, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, досліджено докази та надано їм вірну правову оцінку, зокрема, що скарга на бездіяльність слідчих Дарницького УП ГУНП України в м. Києві була розглянута в порядку ст. 303-309 КПК України тобто позивач захистив свої права на етапі досудового розслідування шляхом оскарження бездіяльності органу досудового розслідування до слідчого судді. Разом із цим, винесення ухвали за результатами розгляду такої скарги є наслідком судового контролю за діяльністю слідчих під час досудового розслідування і не є доказом спричинення моральних страждань та доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статей 1173, 1174 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 686/3050/19, від 19 березня 2020 року у справі № 686/17001/17, від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18.

Запровадженою державою системою судового контролю на стадії досудового розслідування забезпечено в порядку КПК України здійснення ефективного захисту прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 у кримінальному провадженні та недопущення настання більш значних негативних наслідків.

Крім того відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформованої у постанові від 25 березня 2021 року у справі № 925/245/19 якщо позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, перенесення моральних страждань і переживань, ушкодження здоров`я та причинного зв`язку між такою шкодою та діями (рішеннями) органу державної влади, то немає підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди з огляду на не доведення повного складу цивільного правопорушення.

Також судом правильно визнано безпідставним посилання позивача на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки його дія поширюється лише на правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, і не розповсюджується на потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Апеляційний суд вважає, що несвоєчасний розгляд клопотання представника ОСОБА_1 не заподіяло йому значних душевних страждань, морального виснаження чи інших негативних наслідків немайнового характеру. Крім того, колегія суддів враховує те, що представником ОСОБА_1 як при подачі 01.03.2023 клопотання до Київської міської прокуратури, так і при оскарженні її бездіяльності щодо не розгляду вказаного клопотання вказано номер кримінального провадження 0000133, у той час як на виконання ухвали слідчого судді від 27.12.2022 про зобов`язання внесення відомостей до ЄРДР по заяві ОСОБА_1 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000132. Зазначена неточність в тому числі обумовлювала затримання у реагуванні на подане 01.03.2023 клопотання представника ОСОБА_1 .

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди внаслідок бездіяльності слідчого Дарницького УП ГУНП України в м. Києві та прокурорами Київської міської прокуратури.

У справі Аміхалай проти Молдови (рішення ЄСПЛ від 20.04.2004, заява № 60115/00) зазначено, що сам факт визнання порушення є достатньою компенсацією моральної шкоди. Те саме зазначено у рішенні Білуха проти України (рішення ЄСПЛ від 09.11.2006, заява № 33949/02).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має правозалишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

З огляду на це, рішення Печерського районного суду від 06 жовтня 2023 року залишається без змін.

Підстави для розподілу судових витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 13, 259, 263, 268, 374, 375, 381-384 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Судді:О. В. Желепа
О. Ф. Мазурик
О. В. Немировська