ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1102/24 Справа № 207/3215/22 Суддя у 1-й інстанції - Подобєд О. К. Суддя у 2-й інстанції - Канурна О. Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івах Євгеній Вікторович, на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2023 року у справі № 207/3215/22 за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернувся до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачка ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 27.12.2010 року.

Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідачка підтверджує той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.

Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які згідно до заяви отримані відповідачкою для ознайомлення в письмовій формі.

Отже, підписавши заяву, між сторонами, у відповідності до ст. 634 ЦК України, укладений Договір про надання банківських послуг, який за своєю природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку, у відповідності до ст. 1066 ЦК України, та кредитного договору, у відповідності до ст. 1054 ЦК України.

Так, Банком, на підставі цього договору, відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачці надано у користування кредитну картку, номер та строк дії якої зазначені у довідці про отримання картки.

В подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 41000 грн., що також відображено у довідці.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, Банк керувався п. 2.1.1.2.3 договору, на підставі яких відповідачка при укладанні договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни (збільшення або зменшення) за рішенням та ініціативою Банку.

Позивач вважає, що виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі, тобто, надав можливість відповідачці розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідачка, в свою чергу, зобов`язалася провернути витрачену частину кредитного ліміту у відповідності до умов договору, тобто, щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором, однак в процесі користування кредитним рахунком відповідачка не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості, що відображено у розрахунку заборгованості за договором та підтверджується випискою по рахунку, та, в порушення п. 2.1.1.5.5 договору та ст. 509, 526,1054 ЦК України відповідачка вважається такою, що зобов`язання за договором не виконала.

В редакції Умов та Правил, що почали діяти з 01 березня 2019 року, згідно до п.2.1.1.2.12, сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які, у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі:

86,4% - для картки «Універсальна»;

84,0% - для картки «Універсальна Голд».

Станом на 17 жовтня 2022 року відповідачка має заборгованість у загальному розмірі 46713,68 грн., яка складається з 38743,13 грн. - заборгованість за тілом кредитом, 7970,55 грн. - заборгованість по простроченими відсотками, яку і просить стягнути на свою користь позивач, а також судові витрати.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2023 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 27 грудня 2010 року у розмірі 38743,13 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» понесені судові витрати: 2481,00 грн. судового збору.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івах Євгеній Вікторович, 10 листопада 2023 року в системі «Електронний суд» подала до Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції в частині стягнення з неї на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 38743,13 грн. та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін, обґрунтовуючи це тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні обставинам справи, оскільки, рішення суду має взаємовиключні та суперечливі висновки суду. Відповідачка зазначає, що послідовно заперечувала проти самого факту укладення з позивачем кредитного договору, а тим більше на умовах, наведених позивачем у позові, як і заперечувала факт погодження з позивачем змінених Умов та Правил надання банківських послуг.

Судом не взято до уваги, що відповідачка ніколи не погоджувала такий розмір відсотків, як зазначає позивач, оскільки в Анкеті-заяві від 27 грудня 2010 року взагалі не вказано ні номеру картки, ні розміру відсотків за кредитом, ні збільшеного погодженого сторонами розміру відсотків згідно ч.2 ст. 625 ЦПК України.

Разом з цим відповідачка вказує, що в анкеті-заяві від 27 грудня 2010 року зазначено вид картки «Зарплатна картка», правовий статус якої передбачає надходження цільових коштів на картку, а саме заробітної плати, а не кредитних коштів.

Відповідачка наголошує, що суд першої інстанції в мотивувальній частині свого рішення зазначає про відсутність в матеріалах справи кредитного договору, тоді як в резолютивній частині рішення доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми кредитних коштів, що, на думку відповідача, є суперечливою обставиною та такою, що не відповідає матеріалам справи, враховуючи, що факт укладення кредитного договору позивач не довів, а суд не перевірив всі доводи позивача, на яких ґрунтується позов. На думку відповідачки, такий кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Також рішення суду ухвалено за відсутності обґрунтованого розрахунку стягнутої суми, у тому числі і тіла кредиту. Відповідачка в суді першої інстанції зазначала, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є частково нечитабельним, внаслідок чого просила суд витребувати у позивача такий розрахунок, щоб можливо було побачити цифри та інші відомості, які там зазначені. На виконання ухвали суду позивач надав тотожний розрахунок, який також був нечитабельним, що судом першої інстанції було проігноровано. Ця обставина зробила неможливим подання відповідачем контррозрахунку заборгованості за відсутності даних позивача, що призвело до порушення принципу змагальності, юридичної рівності.

Відповідачка також зазначає, що судом першої інстанції не з`ясовано і те, що матеріали справи не містять доказів зарахування відповідачу на картку тіла кредиту, адже виписка по рахунку не надає цих відомостей, не містить інформації про позичальника, а наведені у виписці номери карток не містяться в анкеті-заяві від 27 грудня 2010 року. Рух коштів починається у період з 11 липня 2013 року, тоді як Анкета-заява підписана відповідачем 27 грудня 2010 року. Доказів того, що між сторонами укладались інші кредитні договори, зокрема, у 2013 році, матеріали справи не містять, як і не можливо встановити точну суму «тіла кредиту» через невизначеність її в Анкеті-заяві від 27 грудня 2010 року, а роздруковану виписку по рахунку не можна вважати первинним документом, з чого і не можливо встановити тіло кредиту.

Відповідачка також зазначала про пропуск позивачем позовної давності, що судом першої інстанції, на думку відповідача, безпідставно застосовано не було.

Також судом не вірно здійснено розподіл судового збору, оскільки, стягуючи частково суму коштів, суд першої інстанції стягнув судовий збір в цілому.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2023 року витребувано у Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області цивільну справу № 207/3215/22, яка надійшла до Дніпровського апеляційного суду 05 грудня 2023 року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року відповідачці поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито провадження у даній справі та надано сторонам строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року справу призначено до розгляду в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.

АТ КБ «Приватбанк» своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Як вбачається з ч. 3 вказаної вище статті, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івах Євгеній Вікторович, задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 27.12.2010 року. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що вона була ознайомлена з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», і «Тарифами Банку». Крім того відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», і «Тарифами Банку» складає між нею та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Надана суду копія Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» від 27.12.2010 року містить лише погодження про укладення договору про надання банківських послуг, однак не містить даних про отримання відповідачем кредиту, про відкриття карткового рахунку та про видачу кредитної картки відповідачу. В Анкеті-заяві відсутні відомості щодо виданої відповідачці кредитної картки (вид картки) та відомості щодо розміру бажаного кредитного ліміту за платіжною картою.

Згідно з наданим позивачем Витягом із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» від виду кредитної карти («Універсальна, 30 днів пільгового періоду»; «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»; «Універсальна CONTRACT» чи «Універсальна GOLD») залежить: кількість днів пільгового періоду кредитування, протягом якого проценти не нараховуються; базова процентна ставка за користування кредитними коштами; розмір обов`язкового щомісячного платежу; розмір пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів; розмір комісії за кредитне обслуговування карти. Не зазначений тариф обслуговування кредитною картою саме ОСОБА_1 .

Зазначені обставини унеможливлюють встановити судом розмір отриманого кредиту, тривалості пільгового періоду по кредиту, розмір процентної ставки за користування кредитом, розмір обов`язкового щомісячного платежу та розмір неустойки за несвоєчасне погашення кредиту тощо.

У заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Суд першої інстанції вважав, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», і доказів, що саме ці умови та правила існували на час укладення договору, суду не надано.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, що зазначені у наданому розрахунку, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івах Євгеній Вікторович, про те, що відповідачка вважає неможливим та суперечливим зазначення в рішенні суду висновків про недоведеність укладання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором, укладання якого позивачем не доведено, є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається із частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Вказане вище співпадає з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івах Євгеній Вікторович, про те, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним є безпідставними, оскільки суд першої інстанції зробив висновок, з яким і погоджується апеляційний суд, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що відповідачка отримала та використовувала кошти, які отримала від Банку, які і повинна повернути позивачу.

Доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івах Євгеній Вікторович, про те, що матеріали справи не містять доказів зарахування відповідачу на картку тіла кредиту, є безпідставними, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 10.04.2019 року у справі № 356/1635/16-ц, провадження № 61-25342св18.

Матеріали справи містять довідку Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», відповідно до яких ОСОБА_1 були видані кредитні картки з посиланням на термін дії (том № 1, а.с. 17).

Банк надав до суду виписку по картрахунку, яка є підтвердженням, що відповідачу було видано платіжну картку та відкрито картрахунок, на який встановлено кредитний ліміт, відповідачка користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінал в касах магазинів, тримала картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Також із розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів вбачається, що відповідачка частково сплачувала заборгованість за договором.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івах Євгеній Вікторович, щодо строків позовної давності, є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як вбачається із частини 3 статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 5 вказаної вище статті передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Частиною1 статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Однією із підстав переривання позовної давності є часткова сплата боржником основного боргу.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка користувалася карткою, що підтверджується випискою (том № 1, а.с. 12 15), що свідчить про переривання позовної давності.

Доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івах Євгеній Вікторович, щодо незаконності стягнення повного розміру судового збору при частковому задоволенні позову та не вирішення судом вимог в частині стягнення на користь відповідача судових витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, встановлена ставка судового збору в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тобто, суд першої інстанції вірно визначився з розміром судового збору, стягнувши з відповідачки на користь позивача 2481,00 грн., що є прожитковом мінімумом для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року.

Частиною 1 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Враховуючи, що позовні вимоги позивача - Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задоволені частково, підстав для стягнення з позивача на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з оплатої професійної правничої допомоги, немає.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обгрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2023 року і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івах Євгеній Вікторович, немає.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івах Євгеній Вікторович залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді О.Д.Канурна

Т.В. Космачевська

О.В.Халаджи