Справа № 126/2144/19
Провадження № 22-ц/801/429/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хмель Р. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 рокуСправа № 126/2144/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Берегового О.Ю., Шемети Т. М.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єкта незавершеного будівництва спільним майном колишнього подружжя та визнання права власності на частку в спільному майні,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 04 грудня 2023 року у м. Бершаді суддею цього суду Хмелем Р.В., дата складання його повного тексту 13 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання співзабудовником незавершеного будівництвом житлового будинку.

Позов мотивований тим, що позивач із ОСОБА_2 із 1994 року по 2015 рік перебували у зареєстрованому шлюбі. У 1998 році ними розпочато будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується дозволом на право виконання будівельних робіт на ім`я відповідача та будівельним паспортом.

Однак житловий будинок не було прийнято у експлуатацію, домовитись про поділ спільного майна сторони не змогли, тому у 2016 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 у рамках цивільної справи №126/2515/16-ц про визнання об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та виділ в натурі 1/2 його частки. Однак рішенням цього ж суду від 14 лютого 2019 року у задоволенні його позову було відмовлено з тих підстав, що незавершене будівництво житлового будинку знаходиться на земельній ділянці, наданій у користування відповідачу, з пропозицією укласти договір щодо цього майна в орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, ніхто не звертався; позивач не довів, що спірне незавершене будівництво житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , належить сторонам на справі спільної часткової власності.

У межах зазначеної цивільної справи була призначена судова будівельно-технічна експертиза, за наслідками проведеної якої судовим експертом складено висновок № БТЕ-11-16/02/2017 від 16 травня 2017 року. Експертом встановлено відсоток готовності об`єктів незавершеного будівництва - житлового будинку та веранди, що знаходяться по АДРЕСА_1 , який на час проведення дослідження складав 80%. Встановлено ринкову вартість об`єктів незавершеного будівництва - житлового будинку та веранди, розташованих за цією ж адресою, яка в цінах, сформованих станом на час проведення дослідження, складала 143 462 грн., а 1/2 частини - 71 731 грн. Поділ об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку здійснити технічно можливо y співвідношенні, наближеному до 1/2 і 1/2 часток, з визначенням розміру компенсації співвласнику, частка якого стала меншою після поділу та з рекомендаціями по проведенню будівельних та ремонтних робіт з реконструкції. Варіант поділу об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку наведений у дослідницькій частині висновку (варіант 1) та відображений на схематичних планах у додатках 1-3 до висновку. Згідно держаних будівельних норм, діючих в Україні та на підставі проведеного дослідження, враховуючи наявні матеріали та результати натурного обстеження, завершення будівництва цього будинку є технічно можливим.

Також позивач указував, що відповідач навмисно не вчиняла дій, спрямованих на поділ спільного майна колишнього подружжя.

У червні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну предмету позову, у якій просив:

-визнати незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 80%, що розташований за згаданою вище адресою, спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- здійснити поділ незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 80%, що розташований за цією адресою, загальною площею 87,8 кв. м, шляхом виділу та визнання права власності за ОСОБА_1 на частку, що становить 42/100 часток цього будинку, вартістю 60 854 грн., що складається з наступних елементів: А (1-6) кімнати площею 10,1 кв. м ; А (1-7) коридору площею 6,3 кв. м; А (1-8) кімнати площею 12,9 кв. м; А /(109) тамбура площею 2,3 кв. м, всього - площею 31,6 кв. м;

- виділити та визнати право власності за ОСОБА_2 на частку, що становить 58/100 часток незавершеного будівництвом житлового будинку, вартістю 82 608 грн., що складаються з наступних елементів: а(1-1) тамбуру площею 6,9 кв. м; а(1-2), коридору площею 13,5 кв. м; А (1-3) кухні площею 10,2 кв. м; А (1-4) кімнати площею 17,2 кв. м; А (1-5) кімнати площею 8,4 кв. м, всього - площею 56,2 кв. м;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за відступ від принципу рівності часток при поділі незавершеного будівництвом житлового будинку в розмірі 1077 грн.

Посилавшись на викладені обставини, позивач просив його вимоги задовольнити.

04 грудня 2023 року рішенням Бершадського районного суду Вінницької області в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Зокрема скаржник посилається на те, що про можливість поділу незавершеного будівництвом будинку як об`єкту спільного майна подружжя наголошено у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №454/1678/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі №299/1757/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі №511/2303/19, яку суд першої інстанції неправильно розтлумачив.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу, у ній посилається на неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити мотивувальну частину рішення, а саме змінити висновок суду про відсутність підстав вважати, що строк позовної давності пропущений, на висновок про те, що строк позовної давності по вимогах позивача сплив. У скарзі відповідач стверджує про те, що нею у серпні 2015 року у рамках цивільної справи №126/2843/15-ц було пред`явлено позов до ОСОБА_1 про зняття з реєстраційного обліку, за наслідками розгляду якого ухвалено рішення судом 05 листопада 2015 року, яким визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 . Тому строк позовної давності слід обчислювати із осені 2015 року, відтак строк позовної давності у справі, що переглядається апеляційним судом, сплив восени 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник відповідача адвокат Синявська К.Ю. просить цю скаргу залишити без задоволення, рішення про відмову у задоволенні позову залишити в силі, змінивши лише його мотивувальну частину, виклавши її у вказаній вище редакції.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 не подав, натомість 20 лютого 2024 року направив на адресу суду письмові пояснення, які надійшли 23 лютого 2024 року, однак до вони до уваги апеляційним судом не беруться з огляду на наступне.

Статтею 360 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуального дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 174 ЦПК України суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне.

Враховуючи, що подані позивачем письмові пояснення по своїй суті є відзивом на апеляційну скаргу відповідача, а подання їх у вигляді письмових пояснень 20 лютого 2024 року здійснено задля уникнення наслідків пропуску строку для подання відзиву на дану скаргу, що був встановлений ухвалою апеляційного суду від 30 січня 2024 року до 14 лютого 2024 року включно, а також те, що він не просив дозволу подати додаткові пояснення, суд не визнавав їх подання необхідним, тому ці пояснення апеляційний суд залишає без розгляду.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у його постановах від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц, від 12 червня 2023 року у справі № 307/3697/20, від 24 травня 2023 року у справі № 372/3260/20.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що в 1998 році розпочато будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 , що слідує із будівельного паспорту на ім`я ОСОБА_3 (том 1 а. с. 16).

15 липня 1998 року на ім`я ОСОБА_3 видано дозвіл на право виконання будівельних робіт за вказаною вище адресою (том 1 а. с. 16, зворот).

08 серпня 2015 року було розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від того ж дня серії НОМЕР_1 , виданим ОСОБА_2 (том 1 а. с. 18).

05 листопада 2015 року рішенням Бершадського районного суду Вінницької області у справі № 126/2843/15-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зняття з реєстраційного обліку задоволено повністю. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 131-132).

14 лютого 2019 року рішенням Бершадського районного суду Вінницької області у справі № 126/2515/16-ц в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та виділ в натурі 1/2 його частки відмовлено. У цьому рішенні суд вказав, що незавершене будівництво житлового будинку знаходиться на земельній ділянці, наданій у користування відповідачу, з пропозицією укласти договір щодо цього майна в орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, ніхто не звертався; позивач не довів, що спірне незавершене будівництво житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , належить сторонам на праві спільної часткової власності (том 1 а. с. 141-143). Дане рішення не оскаржувалось, відтак набуло законної сили.

У цій справі була проведена судова будівельно-технічна експертиза. Експертом у висновку № БТЕ-11-16/02/2017 від 16 травня 2017 року встановлено відсоток готовності об`єктів незавершеного будівництва - житлового будинку та веранди, що знаходяться по АДРЕСА_1 , який на час проведення дослідження складав 80%. Також встановлено ринкову вартість вказаних об`єктів незавершеного будівництва, яка в цінах, сформованих станом на час проведення дослідження, складала 143 462 , а 1/2 їх частини - 71 731 грн. Поділ об`єкту незавершеного будівництва вказаного житлового будинку здійснити технічно можливо y співвідношенні, наближеному до 1/2 і 1/2 часток, з визначенням розміру компенсації співвласнику, частка якого стала меншою після поділу та з рекомендаціями по проведенню будівельних та ремонтних робіт з реконструкції. Варіант поділу об`єкту незавершеного будівництва вказаного житлового будинку наведений у дослідницькій частині висновку (варіант 1) та відображений на схематичних планах у додатках 1-3 до висновку. Згідно держаних будівельних норм, діючих в Україні та на підставі проведеного дослідження, враховуючи наявні матеріали та результати натурного обстеження, завершення будівництва цього будинку є технічно можливим (том 1 а. с. 19-33).

01 квітня 2019 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 заяву з проханням з`явитись до державного реєстратора з паспортом та документами, що необхідні для реєстрації права власності на незавершений будівництвом житловий будинок за вказаною адресою (том 1 а. с. 48).

15 липня 2020 року виконавчим комітетом Флоринської сільської ради Бершадського району Вінницької області видана довідка № 1109 про те, що ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 з 02 лютого 1994 року по 14 лютого 2017 року згідно погосподарських книг за 1994-2020 роки (том 1 а. с. 130).

У висновку експерта №ОС462, складеному за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у справі №126/2144/19, зазначено, що ступінь будівельної готовності об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку «А», розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 , становила 75, 4 %. Вартість земельних поліпшень вказаного об`єкту незавершеного будівництва складала 269 573 грн. Поділ зазначеного об`єкту незавершеного будівництва в означених ідеальних частках (по 1/2 та 1/2 частки з метою обладнання окремих ізольованих квартир) виконати неможливо.

Але можливим є надання варіантів поділу приміщень житлового будинку, наближених до ідеальних часток 1/2 та 1/2, з визначенням грошової компенсації одній із сторін за відхилення від ідеальної частки. На розгляд суду надалися варіанти №1-№2 поділу приміщень цього будинку, наближені до ідеальних часток (1/2 та 1/2 частки), з визначенням грошової компенсації одній із сторін за відхилення від ідеальної частки (дослідницька частина висновку та додатки 11-12 до висновку). Завершити будівництво кожною із сторін своєї частини об`єкта незавершеного будівництва технічно можливо (том 2 а. с. 66-109).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Правилами ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1-2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Отже, ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як роз`яснено в п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Системне тлумачення ч. 4 та ч. 5 ст. 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Водночас ч. 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами ст. ст. 177-179, 182 цього Кодексу, ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 722/823/17-ц Верховний Суд розмежував правовий статус незавершеного та самочинного будівництва, зазначивши, що об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже, є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил може підлягати поділу між ними, а щодо самочинного будівництва такі способи захисту прав не застосовуються.

При вирішенні спору про поділ майна подружжя Верховний Суд України зазначив, що в разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання (постанова від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15).

У постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 Верховний Суд України звернув увагу на те, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними (аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року № 6-159цс15).

Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19.

До подібного висновку дійшов також Верховний Суд у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 520/16281/15-ц.

Суд першої інстанції, встановивши, що обраний позивачем спосіб захисту права на об`єкт, що розташований за згаданою вище адресою, не відповідає способу захисту, встановленому законом для спірних правовідносин (ст. 18, 71 СК України, ст. 372 ЦК України), оскільки саме по собі визнання за позивачем права на частку у спільному майні колишнього подружжя не передбачає її виділення в натурі, не називає конкретне майно (будівельні матеріали та обладнання), яке може бути присуджене кожній стороні внаслідок поділу їх спільної сумісної власності, на вирішення експертизи не ставилося питання щодо складання переліку та обсягів виконаних будівельних робіт, використаних матеріалів та обладнання, а також, що відповідач не визнає будь-яких прав позивача на об`єкт незавершеного будівництва, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що про можливість поділу незавершеного будівництвом будинку як об`єкту спільного майна подружжя наголошено у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №454/1678/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі №299/1757/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі №511/2303/19, яку суд першої інстанції неправильно розтлумачив, не можна визнати обґрунтованими з огляду на таке.

За ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах від 30 січня 2019 року у справі №454/1678/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі №299/1757/16-ц Верховний Суд, вказуючи на можливість поділу об`єкта незавершеного будівництва, набутого під час шлюбу, посилався на висновок, викладений у постанові Верховного суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

У справі № 511/2303/19 про можливість відступу від висновків щодо застосування ст. ст. 328, 331, 376 ЦК України, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, зазначала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 06 липня 2022 року, якою передала цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Натомість Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року зазначила, що підстав для відступу від таких висновків немає.

Однак Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого саме у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, на який посилався Верховний Суд у постановах, що зазначає вище позивач, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 таких висновків не врахував і послався на не актуальну практику суду касаційної інстанції, яка не може бути застосованою до даних правовідносин. Такі доводи зводяться власного тлумачення позивачем норм права і висновків суду першої інстанції не спростовують.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 стверджує про те, що нею у серпні 2015 року у рамках цивільної справи №126/2843/15-ц було пред`явлено позов до ОСОБА_1 про зняття з реєстраційного обліку, за наслідками розгляду якого ухвалено рішення судом 05 листопада 2015 року, яким визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 . Тому строк позовної давності слід обчислювати із осені 2015 року, відтак строк позовної давності у справі, що переглядається апеляційним судом, сплив восени 2018 року. Однак такі доводи скарги відповідача апеляційний суд відхиляє, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. Водночас, поважними причинами пропущення позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17).

Судом апеляційної інстанції враховується те, що спір щодо вказаного об`єкту незавершеного будівництва триває із 2016 року, саме тоді ще ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом у справі №126/2515/16-ц до ОСОБА_2 , предметом якого був оспорюваний і в даній справі об`єкт незавершеного будівництва - вказаний вище житловий будинок. Проте лише у лютому 2019 року судом було винесено рішення у цій справі про відмову у задоволенні позову через невірно обраний позивачем спосіб захисту. У зв`язку з цим у липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом у справі №126/2144/19, що наразі переглядається апеляційним судом. Відтак ОСОБА_1 неодноразово здійснював дії з метою захисту своїх порушених прав, що підтверджується матеріалами цієї справи.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 55 Конституції України, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ зазначив, що для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

З огляду на вказане та враховуючи вчинення позивачем активних дій з метою захисту своїх порушених прав протягом тривалого часу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що строк позовної давності ним не пропущений.

Такий висновок колегії суддів апеляційного суду узгоджується із висновком Верховного Суду у постанові від 13 вересня 2023 у справі № 464/3901/21.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки апеляційна скарга позивача залишена без задоволення, то судові витрати зі сплати судового збору за подання ним апеляційної скарги слід віднести за рахунок цієї особи.

Враховуючи, що апеляційна скарга відповідача також залишена без задоволення, судових витрат із сплати судового збору за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 не понесла, оскільки звільнена від його сплати відповідно до п. 9 ч. 1. ст. 5 Закону України «Про судовий збір», бо є особою з інвалідністю II групи, тому такі судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 04 грудня 2023 року без змін.

Понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати зі сплати судового збору залишити за ним.

Судові витрати по сплаті судового збору ОСОБА_2 за перегляд справи в суді апеляційної інстанції віднести за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета