Справа № 369/542/24
Провадження № 2/369/3756/24
16.12.2024 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Пінкевич Н.С.,
при секретарі судових засідань Липченко О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики
У січні 2024 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги він мотивував тим, що 29 грудня 2021 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. і зареєстрований у реєстрі за № 5193. Відповідно до умов договору, відповідач отримав грошові кошти у розмірі 215 857 гривень, що за домовленістю сторін, згідно з ч. 2 ст. 524 і ч. 2 ст. 533 ЦК України, прирівняно до еквівалента в іноземній валюті - 7878 доларів США (за курсом НБУ на день укладення договору). Договором було встановлено строк повернення коштів, а останній платіж мав бути здійснений не пізніше 19 липня 2022 року. Факт отримання грошових коштів відповідач підтвердив додатково власноручно написаною розпискою.
Проте відповідач порушив умови договору та не виконав зобов`язання щодо повернення коштів у встановлений строк. Більш того, заборгованість не була погашена ані частково, ані в повному обсязі навіть після завершення строку дії договору. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення боргу, але вони залишилися без відповіді. Тому крім основного боргу, відповідач на підставі ст.625 ЦК України сплатити три відсотки річних та на підставі ст.549 ЦК України має сплатити відсотки за користування грошовим коштами та встановлену договором пеню.
Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Позивач вважає, що загальна сума 2 422 291,23 грн., яка включає основний борг, проценти, пеню та інші належні платежі, підлягає стягненню відповідно до умов договору та норм чинного законодавства України.
Крім того, позивач просить покласти на відповідача всі судові витрати.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2024 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися в установленому законом порядку. Від представника позивача надійшла заяви про розгляд справи у їх відсутність.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив.
Ухвалу про відкриття позовного провадження, позовну заяву з додатками, судові повістки, ухвалу про призначення справи до розгляду, відповідачу направлено за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 . Конверти повертались як з відміткою «закінчення терміну зберігання», так і «Адресат відсутній», що в розумінні ст.128 ЦПК України є належним повідомленням. Крім того, виклик відповідача здійснювався і на номер телефону, вказаний у позові, і шляхом розміщення оголошення на сайті суду.
Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України).
На підставі вищезазначеного суд визнав за можливе розглянути справу за наявними у матеріалах доказами та поданими сторонами документами.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке базується на повному та об`єктивному розгляді матеріалів справи, суд ретельно дослідив надані докази та дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню частково з огляду на такі обставини.
Цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін, як це передбачено ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з положенням ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна особа має право на звернення до суду для захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, як це передбачено ч. 1 ст. 15 ЦК України. Суд забезпечує захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних і юридичних осіб у порядку, визначеному законами України (ст. 16 ЦК України). У разі відсутності конкретного способу захисту, суд може визначити ефективний спосіб на підставі поданих вимог, якщо він не суперечить законодавству (ст. 5 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).
У свою чергу, договір, за змістом ст. 626 ЦК України, визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Судом встановлено, що 29 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. і зареєстрований в реєстрі за № 5193.
Відповідно до п. 1 договору позики ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність грошові кошти в сумі 215857 гривень. За погодженням сторін, відповідно до ч. 2 ст. 524 і ч. 2 ст. 533 ЦК України, ця сума прирівняна до еквівалента 7878 доларів США за курсом НБУ на день укладення договору, які позичальник зобов`язується повернути позикодавцю не пізніше 19 липня 2022 року.
Крім того, ОСОБА_2 підтвердив отримання цих коштів, склавши власноручно письмову розписку.
Згідно з п. 2 договору позики повернення позиченої суми коштів повинне проходити у місті Києві в готівковій формі у такому порядку: 29 січня 2021 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 313,00 доларів США; 28 лютого 2021 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 313,00 доларів США; 29 березня 2021 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 313,00 доларів США; 29 квітня 2021 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 313,00 доларів США; 29 травня 2021 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 313,00 доларів США; 29 червня 2022 року - грошова сума в гривні, що становить еквівалент 6 313,00 доларів США.
Про кожен факт повернення грошових коштів за даним договором позикодавець надає позичальнику власноручно підписану ним розписку про отримання грошових коштів (п. 3 договору).
У разі несвоєчасного повернення грошових коштів за цим договором позичальник сплачує позикодавцю за кожен день прострочення неустойку у розмірі 1 % від позиченої суми (п. 4 договору).
У разі прострочення позичальником більше ніж на один місяць будь-якої із суми повернення за графіком, позикодавець має право пред`явити цей договір до стягнення (п. 5 договору).
Позичальник має право повернути, а позикодавець зобов`язаний прийняти позичену суму грошових коштів до закінчення вказаного терміну (п. 6 договору).
Згідно з ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.».
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц.
На підтвердження позовних вимог суду надані належним чином завірена копія нотаріального договору позики, власноручно написаної відповідачем ОСОБА_2 розписки, в яких зазначено всі істотні умови правочину позики, а саме: анкетні дані сторін договору, суму і валюту фактично отриманих в борг грошових коштів, зобов`язання позичальника ОСОБА_2 повернути ці кошти позивачеві ОСОБА_1 в строк до 19 липня 2022 року.
Оцінивши надані позивачем докази, суд встановив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів із чітко визначеними строками їх повернення. Письмова розписка, надана позивачем, підтверджує факт отримання коштів відповідачем, а також свідчить про невиконання ним своїх зобов`язань за умовами договору.
Суд також враховує, що відповідач не надав жодних доказів, які могли б підтвердити погашення боргу чи спростувати вимоги позивача. Крім того, відповідач не заявляв клопотань про витребування доказів, які могли б свідчити про виконання ним зобов`язань за договором. Відсутність таких доказів та будь-якої активної позиції з боку відповідача додатково підтверджує невиконання ним договірних зобов`язань.
Щодо валюти договору.
У законодавстві України відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа № 340/385/17) зроблено висновок, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має вільно обрати валюту стягнення, або визначену у договорів позики (розписці) або у національній одиниці - гривні.
Тому вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 7878 доларів США підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За. ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Частиною 1 ст. 530 цього ж кодексу закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної за результатами розгляду цивільної справи № 444/9519/12 у постанові від 28 березня 2018 року, визначено, що зі спливом визначеного договором строку кредитування право кредитодавця (позикодавця) нараховувати передбачені договором проценти за кредитом (позикою) припиняється. Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Згідно зі ст.625Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
З матеріалів справи та поданого договору вбачається, що сторони договору не погоджували сплату відсотків за користування грошовими коштами, тому позивач визначав їх на рівні облікової ставки НБУ. Оскільки борг не повернуто, перевіривши подані суду розрахунки, тому вимоги про їх стягнення за період з 29 червня 2022 року по 28 грудня 2023 року в розмірі 5882,45 дол.США також є обґрунтованими та підлягають до задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно зі ст.625Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12.
Три процента річних розраховується за формулою: Проценти = (сума боргу) х (процентна ставка)/ 100/ (кількість днів у році) х (кількість днів у місяці).
Розрахунок трьох відсотків річних поданий разом із позовом про стягнення відповідає методиці розрахунку, а отже вимога про стягнення 3 відсотків річних є правомірною та підлягає задоволенню.
Позивач нарахував три відсотка річних за період з 29 червня 2022 року по 28 грудня 2023 року в розмірі 412,87 дол.США, які підлягають стягненню з відповідача.
Щодо стягнення пені.
За ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
За правилом ст. 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих неналежним виконання зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
З поданої суду розписки вбачається, що в договорі позики сторони погодили, що у разі несвоєчасного повернення грошових коштів за цим договором позичальник сплачує позикодавцю за кожен день прострочення 1% від позиченої суми (п.4 договору).
При визначенні розмірі неустойки суд також врахувати положення ст. 551 ЦК України, за якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи.
Так, за ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
За ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.
Відповідно до роз`яснень п. 27 постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року істотними обставинами в розумінні ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на вагу (відсутність негативних наслідків для позивача через просторочене виконання зобов`язань).
Встановлено, що станом на час розгляду справи відповідач не повернув всю суми позики, на будь-які звернення позивача не реагує. При вирішенні питання про стягнення пені судом враховують наступні встановлені обставини, зокрема сума основного боргу складає 7878 дол.США, а розмір нарахованої пені перевищує її більше ніж у 6 разів. Разом з тим, на думку суду, пеня не може становити надмірний тягар для боржника, що може поставити його у вкрай невигідне становище, суд приходить до висновку, що пеню слід зменшити. За таких обставин, суд, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наведених сторонами доводів у їх сукупності, приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів, зменшивши при цьому, її розмір до 5000 дол.США.
Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. ст. 137, 141 ЦПК України і вважає за необхідне також стягнути з відповідача на користь позивача, понесені ним судові витрати по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд, керуючись положеннями ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 4026 гривень відповідно до задоволеної частини позовних вимог.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 :
- 7 878 (сім тисяч вісімсот сімдесят вісім) доларів США - основна сума боргу за договором позики від 29 грудня 2021 року;
- 412 (чотириста дванадцять) доларів США 87 центів - 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання;
- 5 882 (п`ять тисяч вісімсот вісімдесят два) доларів США 45 центів - проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України;
- 5000 (п`ять тисяч) доларів США - пеня за прострочення виплати заборгованості;
- 4026 грн. (чотири тисячі двадцять шість грн.) - витрати по сплаті судового збору.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 );
Відповідач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 );
Заочне рішення може бути переглянуто Києво-Святошинським районним судом Київської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений 16 грудня 2024 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ