КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2388/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Романишена І.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» про визнання майнових прав,

за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» - Мороз Світлани Сергіївни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року,

встановив:

у квітні 2023 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що 31 липня 2017 року між нею, ОСОБА_2 та відповідачем було укладено Договір про відступлення прав та обов`язків за Договором купівлі-продажу майнових прав від 19 серпня 2014 року, відповідно до умов якого позивач сплатила 100% вартості майнових прав на об`єкт нерухомості. Зазначала, що станом на момент звернення до суду відповідачем не було завершено будівництво та не введено в експлуатацію будинок, що свідчить про порушення її майнових прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року позов було задоволено, визнано за ОСОБА_1 майнові права на об`єкт незавершеного будівництва - квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача - Мороз С.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Від представника скаржника - Мороз С.С. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.

За таких обставин та керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їхніх представників.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, прийнятого за відсутності учасників справи в судовому засіданні 12 березня 2024 року, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що 19 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та відповідачем було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав №2011, відповідно до умов якого ОСОБА_2 придбала майнові права на об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,15 кв.м. Вказувала, що 31 липня 2017 року між нею, ОСОБА_2 та відповідачем було укладено Догові про відступлення прав та обов`язків за Договором купівлі-продажу майнових прав від 19 серпня 2014 року. На рахунок відповідача було сплачено 100% вартості майнових прав, однак у встановлений договором строк об`єкт нерухомості не було введено в експлуатацію, що призводить до порушення прав позивача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року позов було задоволено, визнано за ОСОБА_1 майнові права на об`єкт незавершеного будівництва - квартиру АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було надано належні та достатні докази на підтвердження порушення її прав, що є підставою для визнання за нею майнових права на об`єкт незавершеного будівництва. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 19 серпня 2014 року між ТОВ «ВКФ Фарби України» та ОСОБА_2 було укладено Договір № 2011 купівлі-продажу майнових прав, за яким об`єктом нерухомості, майнові права за яким передаються, є квартира за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,15 кв.м. Орієнтовна загальна вартість майнових прав складає 256 600 грн.

29 березня 2016 року між ТОВ «ВКФ Фарби України», ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 було укладено Договір про відступлення прав та обов`язків за договором №2011 купівлі-продажу майнових прав від 19 серпня 2014 року.

Згідно довідки від 29 березня 2016 року про фінансування 100% майнових прав по договору №2011 від 19 серпня 2014 року ОСОБА_1 сплатила продавцю 100% вартості майнових прав на об`єкт нерухомості: квартира, будівельний за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,15 кв.м.

Згідно п. 2.4 Договору від 19 серпня 2014 року плановий термін будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2016 року.

Правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються Законом України «Про інвестиційну діяльність».

Відповідно до частини п`ятої статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій відповідно до законодавчих актів.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь яке майно, а також майнові права.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами.

Згідно із частиною другою статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 виконала свої зобов`язання за договором в повному обсязі, сплатила пайовий внесок у визначений договором сумі, у зв`язку з чим за умовами договору набула майнових прав щодо об`єктів інвестування.

Разом з тим, ТОВ «ВКФ Фарби України», як свій вклад за договорами пайової участі у будівництві прийняло на себе зобов`язання завершити будівництво вказаного будинку у визначений строк та ввести його в експлуатацію.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, висновок суду про те, що до завершення будівництва об`єкта нерухомості та введення його в експлуатацію позивачу, як інвестору, належать майнові права на цей об`єкт, є правильним.

Відповідного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в аналогічних правовідносинах в постанові від 09.10.2019 у справі

№761/28769/13-ц.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що умовами договору не встановлено остаточного терміну завершення будівництва, а другий квартал 2016 року - лише запланований термін, а тому підстави вважати, що відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань за договором відсутні. Одночасно з цим відповідач посилається на те, що оскільки в договорі було встановлено термін завершення будівництва - другий квартал 2016 року, то порушення прав позивача відбулось саме у вказаний строк, а тому строк позовної давності пропущено. Такі суперечливі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Пунктом 8.1. Договору купівлі-продажу майнових прав визначено, що Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами або їх уповноваженими представниками і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договором.

Враховуючи те, що відповідач умов договору та своїх зобов`язань не виконав, оскільки у визначений в договорі термін не здав будинок в експлуатацію, строк виконання зобов`язання не закінчився, а отже доводи апеляційної скарги про пропуск строку позовної давності є безпідставними.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 04.02.2021 у справі №607/1579/19 з тотожними обставинами.

Доводи апеляційної скарги про помилкове сприйняття позивачем умов договору щодо терміну введення нерухомого майна в експлуатацію колегія суддів вважає неспроможними, оскільки такі умови договору є істотними, пунктом 2.4 Договору сторони погодили запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2016 року, а інші строки введення в експлуатацію будинку в договорі не встановлені. Саме по собі зазначення терміну «запланований», а не «остаточний», як про те стверджує відповідач, не свідчить про те, що виконання зобов`язання за договором для ТОВ «ВКФ Фарби України» не обмежені строком.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» - Мороз Світлани Сергіївни залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді