Справа № 638/2840/16-ц
Провадження № 2/638/241/25
РІШЕННЯ

Іменем України

08 травня 2024 року м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого суддя: Шишкіна О.В.,

при секретарі: Комлевої К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, третя особа - Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Шевченківського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, третя особа - Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Так, свої позовні вимоги (з урахуванням останніх уточнень від 05.05.2023 року) позивач обґрунтовує тим, що 06 квітня 1997 року прокурором Комінтернівського району м. Харкова порушено кримінальну справу № 22970025 за фактом вбивства громадянина ОСОБА_2 за статтею 94 КК України. 10 серпня 1997 року ОСОБА_1 , було незаконно затримано в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року), з порушенням положень ст. 106 частини 1 КПК в редакції 1960 року слідчим по ОВС прокуратури Харківської області Турковим К.Л., і незаконно поміщено в ІТЗ ХГУ ГУМВС України в Харківській області, де знаходився до 20.08.1997 року. 13 серпня 1997 року заступником прокурора Харківської області його було заарештовано, безстроково, з утриманням в слідчому ізоляторі Харківської області, де він знаходився до 22 березня 2001 року, тобто 43 місяця та 12 діб (1320 діб). 20 серпня 1997 року було пред`явлено звинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину - співучасті у вбивстві громадянина ОСОБА_2 за статтями 19 п. «і», 93 КК України (в редакції до 2001 року). У серпні 1997 року проведено численні обшуки за місцем проживанням та роботи позивача та його сім`ї. З часу затримання, тобто з 10 серпня 1997 року протягом майже шести років позивач був позбавлений можливості працювати і виконувати свої професійні і посадові обов`язки, як заступник начальника слідчого управління ХМУ УМВС України в Харківській області. Слідчим прокуратури Харківської області з 10 серпня 1997 року він був незаконно відсторонений від посади і не працював до 08 вересня 2003 року, тобто до часу коли він був поновлений на свою колишню посаду Наказом начальника УМВС України в Харківській області № 127. В результаті проведеного додаткового розслідування, 18 липня 2003 року та 23 липня 2003 року слідчим по ОВС прокуратури Харківської області юристом 1-го класу Литвиновою В.В. було винесено дві постанови про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_1 по всім епізодам інкримінованих йому злочинів у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, тобто за частиною 2 статті 6 КПК України (в редакції 1960 року).

З огляду на викладене, позивач вказував, що він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, а тому, посилаючись на статтю 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і слідства», просить стягнути з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь суми відшкодування моральної шкоди у 625 (шістсот двадцять п`ять) розмірів мінімальної заробітної плати в України, прийнятої на момент винесення відповідного рішення суду; зобов`язати відповідача Державу Україна сплатити позивачу моральну шкоду, у визначеною судом сумі, протягом трьох місяців з часу набуття законної сили рішення суду про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; зі спливом зазначеного строку і до остаточного розрахунку, на ці суми нарахувати пеню у розмірі облікової процентної ставки Національного банку України, яка діятиме в період несплати.

Ухвалою від 18.02.2016 року відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Прокуратури Харківської області, Державного казначейства України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу досудового слідства.

Ухвалою від 04.08.2021 року задоволено клопотання позивача та призначено по справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручено експертам ХНДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

Ухвалою від 10.04.2023 року провадження у справі поновлено після надходження справи з висновком експерта з експертної установи.

У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Мазюк О.М. підтримали позовні вимогу з урахуванням уточнень та надали наступні пояснення.

Позивач, ОСОБА_1 почав службу в органах внутрішніх справ Харківської області з 24 липня 1984 року і проходив службу на різних посадах в УМВС України в Харківській області. За час проходження служби в УМВС України в Харківській області він пройшов шлях від рядового працівника міліції, оперуповноваженого карного розшуку, слідчого районних відділів міліції, а потім в слідчому управлінні Харківського міського управління внутрішніх справ УМВС України в Харківській області. Так, з 1993 року ОСОБА_1 займав керівні посади в слідчих підрозділах РВВС міста Харкова, а з вересня 1996 року займав посаду заступника начальника слідчого управління Харківського міського управління (ХМУ) УМВС України в Харківській області.

06 квітня 1997 року прокурором Комінтернівського району м. Харкова було порушено кримінальну справу № 22970025 за фактом вбивства громадянина ОСОБА_2 за статтею 94 КК України, до якого, за твердженням позивача, він не мав жодного стосунку. 10 серпня 1997 року ОСОБА_1 було затримано в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року), з порушенням положень ст. 106 частини 1 КПК України (в редакції 1960 року) слідчим по ОВС прокуратури Харківської області Турковим К.Л., і поміщено в ІТЗ ХГУ ГУМВС України в Харківській області, де знаходився до 20.08.1997 року. Після затримання 10.08.1997 року в порядку статті 115 КПК України (в редакції 1960 року), позивач вважає, що було порушено його право на захист, так як слідчим, прокурором не було допущено адвоката для участі в кримінальній справі у якості захисника, що передбачено статтею 48 КПК України (в редакції 1960 року), у зв`язку з чим ним була оголошена і проведена «сухе голодування», яке в подальшому відбилось на його фізичному здоров`ї і було зупинено ним 20.08.1997 року, тільки після допуску слідчим, прокурором адвоката для участі в кримінальній справі в якості його захисника. 13 серпня 1997 року заступником прокурора Харківської області ОСОБА_1 було заарештовано, безстроково, з утриманням в слідчому ізоляторі Харківської області, де він знаходився до 22 березня 2001 року, тобто 43 місяця та 12 діб (1320 діб).

20 серпня 1997 року позивачу незаконно, на його думку, було пред`явлено звинувачення у здійсненні особливо тяжкого злочину - співучасті у вбивстві громадянина ОСОБА_2 за статтями 19 п. «і», 93 КК України (в редакцій до 2001 року).

09 серпня 1997 року була винесена постанова про проведення обшуку, а 10.08.1997 року був проведений обшук за місцем його реєстрації по АДРЕСА_1 , в ході якого були вилучені його особисті речі, грошові кошти та документи, якими ні він, ні члени моєї родини не могли користуватися протягом більш ніж 5 років. При проведені обшуку позивач зазначає, що була принижена його честь та гідність, а також ділова репутація як працівника міліції серед мешканців його оселі, сусідів та друзів. Позивач стверджує, що і він, і його родина зазнали моральних страждань, коли на очах у мешканців будівлі, сусідів, друзів та знайомих, проводили обшук, незаконно вилучали майно, гроші, документи.

11 серпня 1997 року винесена постанова про проведення обшуку, а 12.08.1997 року проведено обшук в його службовому кабінеті по АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим постраждала його честь, гідність та ділова репутація як працівника міліції та одного з керівників слідчого управління ХМУ УМВС України в Харківській області. Позивач зазнав моральних страждань, коли на очах у працівників слідчого управління, його підлеглих, проводили обшук в кабінеті, розпитували як про злочинця, «перевертня в погонах», що, як виявилось надалі, є неправдою. Але більшість працівників міліції, які на той час працювали в СУ ХМУ УМВС України в Харківській області були вражені і зазнали «шок» від неправди, яка була їм надана, як, нібито, ним вчинено тяжкий злочин.

12 серпня 1997 року винесена постанова про проведення обшуку, а 12.08.1997 року проведено обшук у його знайомої ОСОБА_3 , за твердженням позивача, без вказання навіть адреси, що є порушенням КПК (в редакції 1960 року). ОСОБА_3 не мала ніякого відношення до нього на той час і була просто його знайомою. Тому вона була шокована незаконною дією з боку слідчого прокуратури Харківської області і працівників УКР УМВС України в Харківській області. Позивач зазнав моральних страждань, коли дізнався, що було проведено обшук у громадянки, яка була тільки його знайомою і не мала до нього ніякого відношення.

12 серпня 1997 року була винесена постанова про проведення обшуку, а 13.08.1997 року був проведений обшук в гаражі позивача, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , який здійснювався у присутності родини, сусідів та знайомих. Вважає, що при проведені обшуку була принижена честь та гідність, а також ділова репутація, як працівника міліції.

14 серпня 1997 року була винесена постанова про проведення обшуку, і в той же день був проведений обшук на дачі ОСОБА_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , який здійснювався у присутності родини, сусідів та знайомих.

05 липня 1998 року, тобто майже через рік, після проведення обшуку, слідчим прокуратури Харківської області було винесено постанову про здачу валюти в банківську установу, яка була вилучена у позивача при обшуку за місцем його мешкання в сумі 30757 доларів США, якими ні він, ні його родина не могли користуватися і були оставлені без засобів до існування. Працівники Управління карного розшуку УМВС України в Харківській області, оперуповноважений Цюпка Миколай, під час незаконного затримання в період з 10 по 13 серпня 1997 року, а також слідчий прокуратури Харківської області ОСОБА_4 здійснювали на позивача психологічний тиск з метою отримання показань, які були необхідні органу досудового розслідування, нібито його участі у вбивстві громадянина ОСОБА_2 .

З часу затримання, тобто з 10 серпня 1997 року протягом майже шести років, позивач був позбавлений можливості працювати і виконувати свої професійні і посадові обов`язки, як заступник начальника слідчого управління ХМУ УМВС України в Харківській області. Слідчим прокуратури Харківської області з 10 серпня 1997 року був незаконно відсторонений від посади і не працював до 08 вересня 2003 року, тобто до часу коли був поновлений на свою колишню посаду Наказом начальника УМВС України в Харківській області № 127.

В результаті проведеного додаткового розслідування, 18 липня 2003 року та 23 липня 2003 року слідчим по ОВС прокуратури Харківської області юристом 1-го класу Литвиновою В.В. винесено дві постанови про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_1 по всім епізодам інкримінованих йому злочинів у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, тобто за частиною 2 статті 6 КПК України (в редакції 1960 року). Таким чином, позивач стверджує, що слідчий прокуратури Харківської області підтвердив, що «факти злочинної діяльності» ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження.

ОСОБА_1 зазначає, що всі вищевказані незаконні дії впливали на нього і завдали йому моральних, душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього особисто, членів його сім`ї та близьких родичів. Це були неймовірні страждання також від безсилля допомогти своїм рідним і близьким, які, з початку його незаконного затримання, перебували в невіданні щодо його місця знаходження, а потім, причин затримання і подальшої долі порушеної відносно нього кримінальної справи. Все це завдавало моральних страждань не тільки йому особисто, але й дружині, доньці і хворій матері. Моральні страждання позивач відчуває і зараз у приниженні його честі та гідності, і ділової репутації, у зв`язку з подіями, про які він не можу забути до теперішнього часу.

Всі соціальні та дружні зв`язки були порушені. Колеги по праці, друзі відвернулися від нього. Позивач протягом 13 років працював на різних посадах і боровся зі злочинністю, був відсторонений від своєї улюбленої праці, підданий остракізму - гонінням, неприйняттю, відкидання, презирство з боку навколишнього суспільства, засобів масової інформації, залишки якого й досі відчуває при зустрічі зі своїми колишніми колегами і друзями.

Так, позивач стверджує, що у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і вартою, у нього були порушені дружні, соціальні, родинні зв`язки. 3 боку правоохоронних органів у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за фальсифікованим обвинуваченням, було принижені честь, гідність та ділова репутація як працівника правоохоронного органу. Його, ОСОБА_1 , було незаконно затримано, потім заарештовано; було порушено його право на захист, у зв`язку з чим він оголосив «сухе голодування», яке тримав протягом 10 діб, що значно погіршило його фізичне здоров`я; донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якої на той час було неповні 6 років, залишалася дома наодинці, доки його дружина носила позивачу передачі, та давала свідчення в прокуратурі; матір ОСОБА_6 , захворіла на онкологічне захворювання, і замість лікування і отримання призначеної їй медичної допомоги - хімії терапії, змушена була піклуватися не за своє здоров`я, домагатися звільнення її незаконно затриманого сина, так як «серце матері» відчуває несправедливість до її дитини, що, на жаль, не відчували і не розуміли працівники правоохоронного органу. На жаль, матір померла від «горя» та хвороби, яку вона отримала, позивач впевнений, завдяки незаконним діям правоохоронців щодо нього; батько ОСОБА_7 , військовий ветеран, полковник, після арешту позивача захворів на тяжку хворобу, яка привела до його смерті через кілька років після його звільнення з-під варти; численні друзі втратили з позивачем зв`язок після затримання і арешту, поновити ці зв`язки до теперішнього часу вдається із великими труднощами; з провини прокуратури Харківської області і інших працівників правоохоронного органу, були порушені його родині зв`язки. 06 червня 2001 року, коли він ще був під вартою, дружина ОСОБА_8 розірвала з ним шлюб, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 06.06.2001 року; позивач не міг брати участь у вихованні своєї дочки, яку колишня дружина відвезла за кордон, без його дозволу, так як він був під вартою, відкинутого суспільством, частиною сім`ї, друзями і близькими. Саме в цьому позивач звинувачує орган досудового розслідування, прокуратури, УКР УМВС України в Харківській області. Молодший брат - ОСОБА_9 , який на час арешту позивача працював у відділу охорони при Червонозаводському РВВС ХМУ УМВС України в Харківській області, під тиском з боку прокурорів та працівників Управління карного розшуку, був змушений звільнитися з місця праці, на якому він був відновлений тільки після закриття кримінальної справи відносно позивача; переживав за позивача і за те, що відбулося відносно нього, у зв`язку з чим захворів на тяжку хворобу і у віці 50 років помер.

На підставі ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач оцінює, з урахуванням висновку судово-психологічної експертизи № 24833/13472 від 30.06.2022 року, завдану йому моральну шкоду незаконним притягненням до кримінальної відповідальності в 625 мінімальних розмірів заробітної плати.

Представник відповідача Харківської обласної прокуратури Мельничук О.А. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказавши, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди. На думку представника відповідача, позивач має довести не лише факт реабілітації, а наявність у зв`язку з цим моральної шкоди та її розмір. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та її розміру. Висновок судово-психологічної експертизи вважає необґрунтованим. Крім того, позивач звернувся до суду за спливом 13 років, що свідчить про зловживання процесуальними правами на думку відповідача. Відсутність негативного впливу на стан здоров`я відповідач обґрунтовує тим, що позивач працював в органах внутрішніх справ, проходив щорічні медичні огляди, а отже був здатний за станом здоров`я виконувати покладені на нього обов`язки, а медична документація за 2006 рік ці висновки не спростовує. Зазначена обставина спростовує доводи позивача про начебто порушення його нормальних життєвих зв`язків внаслідок кримінального переслідування та виключає можливість відшкодування моральної шкоди, оскільки за ч.ч.5, 6 ст.4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Представник третьої особи Державної казначейської служби України Пузіков В.А. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надіслав письмовий виступ в судових дебатах, в яких посилався на свої письмові пояснення на позовну заяву, підтримав їх у повному обсязі, зазначив, що орієнтований розмір моральної шкоди визначений експертом є завищеним, враховуючи ступень порушення життєвого укладу та моральні страждання, які зазнав позивач через кримінальне переслідування. З копій наказів та пояснень наданих позивачем його було поновлено в органах УМВС, а в подальшому він отримав підвищення, а також йому було присвоєно чергове звання, неодноразово заохочувався, отримав пенсію за вислугою років. Зазначене спростовує твердження позивача про втрату нормальних життєвих зв`язків та позбавлення його права на працю, погіршення умов життя та вжиття додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст.89 ЦК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Безумовно, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків.

06 квітня 1997 року прокурором Комінтернівського району м. Харкова порушено кримінальну справу № 22970025 за фактом вбивства громадянина ОСОБА_2 за статтею 94 КК України.

10 серпня 1997 року ОСОБА_1 затримано в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) та поміщено в ІТЗ ХГУ ГУМВС України в Харківській області, де він перебував до 20.08.1997 року.

13 серпня 1997 року заступником прокурора Харківської області Ковгана С.А. було заарештовано, безстроково, з утриманням в слідчому ізоляторі Харківської області, де він утримувався до 22 березня 2001 року, тобто 43 місяця та 12 діб (1320 діб).

20 серпня 1997 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину - співучасті у вбивстві громадянина ОСОБА_2 за статтями 19 п. «і», 93 КК України (в редакції до 2001 року).

У серпні 1997 року проведено численні обшуки за місцем проживанням та роботи позивача та його сім`ї. З часу затримання, тобто з 10 серпня 1997 року протягом майже шести років позивач був позбавлений можливості працювати і виконувати свої професійні і посадові обов`язки, як заступник начальника слідчого управління ХМУ УМВС України в Харківській області.

Слідчим прокуратури Харківської області з 10 серпня 1997 року ОСОБА_1 відсторонений від посади і не працював до 08 вересня 2003 року, тобто до моменту поновлення Наказом начальника УМВС України в Харківській області № 127 на посаду.

В результаті проведеного додаткового розслідування, 18 липня 2003 року та 23 липня 2003 року слідчим по ОВС прокуратури Харківської області юристом 1-го класу Литвиновою В.В. винесено дві постанови про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за епізодами інкримінованих йому злочинів у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, тобто за частиною 2 статті 6 КПК України (в редакції 1960 року).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку Закону України від 13.04.2012 р. N 4652-VI) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

Згідно з пунктом п`ятим статті 3 Закону у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону).

Згідно з положеннями статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, спів мірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Позивач перебував під слідством з 10.08.1997 до 23.07.2003 року, тому строк кримінального переслідування позивача становить 5 років 11 місяців 17 днів, або 71 місяць та 17 днів.

Таким чином, проаналізувавши надані суду докази у їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у позовній заяві та наданих суду доказах, суд дійшов висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеного кримінального провадження та розгляду кримінального провадження, що призвели до зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв`язків.

Суд вважає, що в результаті перебування позивача під слідством та судом йому було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі постанови про закриття кримінальної справи за відсутністю складу злочину у діях позивача.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» установлено у 2025 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8000 грн.

Загальний час перебування позивача під слідством та судом становить 71 місяць та 17 днів, з них 43 місяці та 12 діб (загалом 1320 діб) місяців він утримувався під вартою в місцях позбавлення волі, де зазнав душевних страждань.

Отже, з урахуванням загального часу перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, гарантований вищевказаним Законом мінімальний розмір моральної шкоди становитиме (71 міс. та 17 діб х 8000 грн.) 572 403 грн.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду, однак розмір грошового відшкодування визначається судом не лише від обсягу страждань, а й залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.

Посилання позивача та його представника на те, що висновок судової психологічної експертизи № 24833/13472 від 30.06.2022 року як на єдиний об`єктивний критерій для визначення розміру моральної шкоди є помилковими.

Частиною першою, другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Зазначене кореспондується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначеною у справі № 642/3626/18 від 15.09.2021 року.

Таким чином, з урахуванням наведених норм процесуального права та встановлених фактичних обставин справи, суд вважає, що висновок експертизи, на який посилаються суди, разом із іншими наявними у матеріалах справи доказами, не дає підстав вважати, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є обґрунтованим, з огляду також на те, що у ньому зазначено про можливий орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання, що є оціночним та суб`єктивним критерієм визначення такого розміру експертом.

Як вказує Європейський суд з прав людини, оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Тому, питання про розмір моральної шкоди суд вирішує з врахуванням загальних обставин справи, і зокрема, з врахуванням таких аспектів як серйозність порушення, особисті обставини позивача та загальний контекст.

Так, у контексті серйозності порушення позивач обвинувачувався дійсно підозрювався у вчиненні злочину особливо тяжкого злочину. Щодо особистих обставин позивача, то в позові зазначено, що погіршились його нормальні життєві зв`язки, негативні емоції, переживання вплинули на спокій і стан здоров`я.

І хоча доказів завданої моральної шкоди позивачем до суду не надано, є очевидним, що загроза бути підданим такому покаранню не могла не створювати у нього негативних емоцій, і страх перед таким покаранням лише посилював ступінь душевних страждань.

При цьому, суд не вбачає підстав для відшкодування моральної шкоди в розмірі дев`яти мінімальних заробітних плат за кожен місяць перебування під слідством.

З огляду на викладене, враховуючи фактичні обставини справи, тривалість моральних страждань позивача та негативні наслідки, які для нього настали у зв`язку із порушенням його прав, беручи до уваги тривалість вимушених змін у житті позивача, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, також враховуючи поновлення в органах УМВС, а в подальшому підвищення у службі, присвоєння чергового звання, неодноразових заохочень, та звернення до суду через 13 років, вважає за необхідне стягнути на користь позивача 572 403 грн.

Суд зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За частиною другою статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перш статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад» ,у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

З огляду на зазначені приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу.

Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18, від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц, від 03 жовтня 2023 року у справі №686/7081/21.

Органи державної влади, зокрема Державної казначейської служби України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі №686/7081/21).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.

Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, від 12 липня 2023 року у справі№ 757/31372/18-ц, від 03 жовтня 2023 року у справі №686/7081/21).

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16).

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є завищеним, і тому вважає за необхідне обмежитись мінімальним розміром моральної шкоди, що гарантований державою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21).

Вказана позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду від 02.09.2022 року у справі № 711/4624/21, провадження № 61-5128св22.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Як і зазначення строку виконання рішення, що є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Відповідно до ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи на підставі наданих сторонами доказів, в межах заявлених позовних вимог. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з Державного бюджету України моральної шкоди в сумі 572 403 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 89, 141, 247, 263-265, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, третя особа - Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 , суму моральної шкоди в розмірі 572 403 грн (п`ятсот сімдесят дві тисячі чотириста три гривні) грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя О.В. Шишкін