Справа №760/4004/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Кушнір С.І.,

секретар судового засідання Федоренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тригуб Євгенія Олегівна, про визнання договору дарування недійсним, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину квартири, -

ВСТАНОВИВ:

12 лютого 2020 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину квартири, в якому, з урахуванням позовної заяви в новій редакції від 30 березня 2020 р. на виконання вимог ухвали суду від 25.02.2020 р. про залишення позовної заяви без руху, просила:

визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 15.11.2019 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О., за реєстровим №7487;

визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,2 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м., об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

поділити квартиру АДРЕСА_1 :

- визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка та ОСОБА_2 у період з 07 листопада 1979 року по 17 травня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народилася донька - відповідач ОСОБА_4 .

За час шлюбу, за рахунок спільних коштів подружжя сплачено пай за квартиру АДРЕСА_3 .

На підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської ради від 26 липня 1990 року №654 ОСОБА_2 видано ордер на спірну квартиру.

З січня 1991 року сторони зареєструвалися та постійно проживали в означеній квартирі.

Станом на лютий 1992 року пай за квартиру сплачено повністю, права власності на неї зареєстровано за чоловіком.

Оскільки пайовий внесок на квартиру у ЖБК «Більшовик-7» був внесений у період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі, за рахунок спільних коштів, квартира АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до норм Закону України «Про власність» та ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 виселився з квартири та переїхав с. Рожів Макарівського району Київської області, а позивач з донькою залишилися проживати у спірній квартирі. Жодних суперечок щодо користування майном між сторонами не виникало.

У грудні 2015 року донька уклала шлюб з ОСОБА_5 , який з 2015 року також став проживати у спірній квартирі.

26 січня 2020 року між позивачкою та ОСОБА_3 виник конфлікт на побутовому ґрунті, в ході якого ОСОБА_1 дізналася, що донька є власницею спірної квартири на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_2 .

Так, за Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №197775449 від 27 січня 2020 року, дійсно право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 15 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. реєстровий №7487.

Позивач вважає, що при укладенні договору дарування порушено її право власності, оскільки спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 , а відчуження квартири відбулося без її згоди.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником спільним майном, недійсним.

Вважає, що ОСОБА_2 , відчужуючи квартиру АДРЕСА_1 без згоди позивача, діяв без достатніх на те правових підстав, що є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Оскільки відповідачі, укладаючи оспорюваний договір дарування, порушили право ОСОБА_1 на частку у спільному майні подружжя, позивачка, також просить визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та поділити її визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частці квартири.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 13.02.2020 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 15 лютого 2020 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 02 квітня 2020 року відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 07 серпня 2020 року за клопотанням представника позивача витребувано докази у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О.

31 серпня 2020 року відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, у якому заперечила проти задоволення позовних вимог з наступних підстав.

На момент укладення договору квартира належала ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 09 вересня 2005 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 01 вересня 2005 року за №1643-С та зареєстрованим комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 13 вересня 2015 року за реєстраційним №960.

Відповідно до п. 4 Договору дарування, ОСОБА_2 надано заяву про те, що квартира належить йому на праві особистої приватної власності.

Вважає, що батько мав право розпорядитися спірною квартирою на свій розсуд.

Позивачка не надала доказів про визнання недійсними ні Свідоцтва про право власності на квартиру, ні наказу від 01 вересня 2015 року за №1643-С.

Вважає, що договір дарування квартири укладено відповідно до вимог чинного законодавства та підстави для визнання його недійсним відсутні.

Крім того, заперечила проти позовних вимог про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину квартири, оскільки батьки розлучилися ще 17 травня 2005 року і відтоді позивачка протягом трьох років мала можливість пред`явити вимоги про поділ майна, однак цим правом не скористалася.

31 серпня 2020 року відповідач ОСОБА_2 подав заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину квартири та відмову у задоволенні позову в цій частині.

31 серпня 2020 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. Шлюб між сторонами розірвано 17 травня 2005 року, а право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем 09 вересня 2005 року, тобто вже після розлучення. Тому вважає, що квартира була його особистою приватною власністю на момент укладення договору дарування і він мав право розпорядитися нею на власний розсуд.

Крім того, житлово-комунальні послуги за квартиру відповідач сплачував самостійно протягом всього періоду, позивач участі в утриманні майна не приймала.

Оскільки право особистої приватної власності на квартиру у відповідача виникло 09 вересня 2005 року, а сторони не є подружжям з 18 травня 2005 року до спірних правовідносин ме можуть бути застосовані норми КЗпШС та ЦК УРСР 1963 року.

11 вересня 2020 року до суду надійшли витребувані докази від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О.

01 грудня 2021 року представник позивачки подав відповідь на відзив відповідача ОСОБА_3 , у якому позовні вимоги підтримав. Додатково зазначив, що у період з грудня 1988 року по лютий 1992 року позивачка та відповідач ОСОБА_2 повністю сплатили пай в ЖБК «Більшовик-7» за спірну квартиру. Оскільки членом кооперативу був чоловік, титульним власником квартири був зазначений він. Однак ця обставина не спростовує презумпцію спільності майна - квартири набутої за час шлюбу, за спільні кошти.

Про порушення свого права позивачка дізналася лише у січні 2020 року. Вказав, що факт розлучення не свідчить про порушення права власності. При поділі спільного майна подружжя позовна давність відраховується не з дати розірвання шлюбу, а з моменту, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права на таке майно. Вважає, що квитанції про сплату комунальних послуг відповідачами не можуть бути доказом того, що ОСОБА_1 було відомо про вчинення правочину по відчуженню спільної квартири.

06 грудня 2021 року відповідач ОСОБА_3 подала заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, у якому заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою суду постановленою на місці у судовому засіданні 08 серпня 2023 року та занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі третю особу - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О., закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у заявах по суті справи.

У судовому засіданні представник відповідачів - адвокат Дрьоміна Л.В. просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у заявах по суті справи.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, будь-яких заяв, клопотань про відкладення розгляду справи або неможливості розгляду без її участі до суду не надійшло.

За правилами ч. 1. ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Отже, процесуальним законом суду надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Виходячи з наведеного, суд у межах своїх повноважень дійшов висновку про визнання неявки відповідачів в судове засідання такою, що не перешкоджає розгляду справи по суті, та з огляду на те, що сторона відповідача належним чином повідомлена про судове засідання у справі, з урахуванням категорії справи, та строку її розгляду, ухвалив проводити розгляд справи по суті за відсутності цих учасників справи на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням письмових заперечень проти позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

07 листопада 1979 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено шлюб, про що 07 листопада 1979 року Рожівською сільською радою Макарівського району Київської області видано свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , актовий запис №6.

17 травня 2005 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, про що 28 січня 2020 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано повторне свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , актовий запис №427 від 17 травня 2005 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 114 СК України (тут і далі у редакції чинній на час розірвання шлюбу) у разі розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день винесення ним відповідної постанови.

Встановлено, що 09 вересня 2005 року Головне управління житлового забезпечення Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) видало ОСОБА_2 свідоцтво серії НОМЕР_1 про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 3 кімнат, жилою площею 42,2 кв.м., загальною площею 72,2 кв.м. Свідоцтво видано на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 01 вересня 2005 року №1643-С.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до статті 112 ЦК УРСР (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про власність» (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

За правилами частини першої статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Статтями 22, 28, 29 КпШС України (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Таким чином, сімейне законодавство встановлює презумпцію спільності майна подружжя, а обов`язок її спростування покладається на особу, яка заперечує таку презумпцію.

Відповідно до довідки №0230/696-14 від 27 грудня 1988 року, ОСОБА_2 рішенням житлової комісії Управління ЖСК №62/2-88 від 09 грудня 1988 року затверджений членом житлово-будівельного кооперативу «Більшовик-7» і йому дозволено внести гроші за трьохкімнатну квартиру в сумі 5050 руб. на розрахунковий рахунок кооперативу в Жовтневому відділі Держбанку № рахунку 000607253.

Відповідно до довідки ЖБК «Більшовик-7» №049к/834-78 від 17 жовтня 1990 року, ОСОБА_2 на сім`ю з трьох осіб (він, дружина, донька) рішенням виконкому Київської міськради №654 від 26 липня 1990 року надано квартиру АДРЕСА_4 , жилою площею 41,95 кв.м. в ЖБК «Більшовик-7».

Відповідно до сповіщення банку №5394 від 28 грудня 1988 року, ОСОБА_2 перерахував 5050,00 руб. ЖБК «Більшовик-7» за ЖЕСК №62/2-88.

Відповідно до довідки ЖБК «Більшовик-7» №66 від 05 вересня 1991 року, залишок заборгованості члена ЖБК «Більшовик-7» ОСОБА_2 по боргу за 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_4 станом на 05 вересня 1991 року складає 7604,00 руб.

Відповідно до сповіщення банку №5394 від 02 жовтня 1991 року, ОСОБА_2 перерахував 3000,00 руб. ЖБК «Більшовик-7» за ЖЕСК №62/2-88.

Відповідно до сповіщення банку №5394 від 14 січня 1992 року, ОСОБА_2 перерахував 2500,00 руб. ЖБК «Більшовик-7» за ЖЕСК №62/2-88.

Відповідно до сповіщення банку №5394 від 06 лютого 1992 року, ОСОБА_2 перерахував 1914,10 руб. ЖБК «Більшовик-7» за ЖЕСК №62/2-88.

Відповідно до довідки ЖБК «Більшовик-7» №14 від 04 серпня 2005 року, сума пайового внеску на квартиру розміром 12432 карб. сплачена 10 лютого 1992 року у повному обсязі, що складає суму паєнакопичення. Кооперативна квартира АДРЕСА_3 загальною площею 68,10 кв.м., житлова площа 41,95 кв.м. Означені відомості також підтверджено довідкою ОК «Більшовик-7» від 12 лютого 2020 року за вих. №1-02/20.

На підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 19 квітня 2006 року №767 ""Про найменування та перейменування вулиць в м. Києві" вулицю Землячки перейменовано на вулицю Тетяни Яблонської.

Відповідно до ч. 1 ст. 146 ЖК УРСР (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону «Про власність», п. 43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи таке:

а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов`язаний повернути кредитору;

б) внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Якщо паєнагромадження згодом збільшилися за рахунок коштів, одержаних одним з подружжя у дар або в порядку спадкування чи за рахунок дошлюбного майна, то ці кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав. При поділі квартири на цю суму може бути збільшена його частка в паєнагромадженні;

и) до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає.

За відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б свідчили про визнання набутого у шлюбу майна особистою приватною власністю ОСОБА_2 , суд вважає, що квартира АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 , оскільки пайові внески за неї сплачено у період перебування сторін у шлюбі, а презумпцію спільності набуття подружжям грошових коштів на її придбання відповідачем не спростовано.

Доводи про те, що державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру як і отримання ним свідоцтва про право власності на неї, відбулося після розірвання шлюбу між сторонами не спростовують встановлені судовим розглядом обставини щодо спільності майна подружжя та узгоджуються з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №753/22468/15-ц у подібних правовідносинах.

За ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно зі ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд вважає позов в цій частині обґрунтованим.

Вирішуючи заяви відповідачів про застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_1 щодо про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину квартири суд виходить з наступного.

Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Відповідно до ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно зі ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК, установлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, Верховний Суд зазначає, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з дати розірвання шлюбу, а з того, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. (див. постанови Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №584/1319/16-ц, від 6 листопада 2019 року у справі №203/304/17, від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18, від 13 липня 2020 року у справі №570/4234/16-ц, від 24 лютого 2021 року у справі №303/6365/17).

Ураховуючи, що позивач постійно проживає в спірній квартирі, про порушення права власності на спірну квартиру позивачу стало відомо у січні 2020 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася у 12 лютого 2020 року, суд доходить висновку, що позовна давність за вказаними вимогами не сплила.

За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №365119484 від 08 лютого 2024 року, 15 листопада 2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. за реєстровим №7483.

Так, за договором дарування квартири, укладеним 15 листопада 2019 року між ОСОБА_2 як дарувальником (батько) та ОСОБА_3 (донька, дошлюбне прізвище - ОСОБА_6 ) як обдарованою, дарувальник передав у власність обдаровуваній, а обдаровувана прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Відповідно до п. 3 Договору дарування квартири, дарувальник окрім іншого гарантує, що на момент укладення цього договору, відсутні будь-які права чи обтяження щодо нерухомого майна з боку третіх осіб.

До матеріалів нотаріальної справи щодо оспорюваного договору дарування долучено заяву ОСОБА_2 адресовану приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. про те, що квартира належить йому на праві особистої приватної власності.

Згідно з частиною першою ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Таким чином, відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами 1 та 2 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17) виклала правовий висновок про те, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину (за обставинами справи - договір іпотеки) позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.

Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Крім цього, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року (справа №430/1281/14-ц) зазначено, що при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується.

Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною.

Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режим спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову).

В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу).

Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому.

Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

Оскільки ОСОБА_1 не була стороною оспорюваного договору дарування, про його існування дізналася у січні 2020 року, установивши, що позивачка не надавала згоду ОСОБА_2 на відчуження квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 за договором дарування квартири від 15 листопада 2019 року, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання цього договору недійсним.

За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довела наявність обставин, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог, а тому приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України, ст. 112 ЦК УРСР, Законом України «Про власність», ст. ст. 60-63, 69-71 СК України, ст. ст. 203, 2015, 365, 368, 372, 717 ЦК України, ст. ст. 12, 76, 80, 81, 141, 259, 263-265, 278-289, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тригуб Євгенія Олегівна, про визнання договору дарування недійсним, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на частину квартири задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_5 ), посвідчений 15 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. за реєстровим №7483.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,2 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м., об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 ).

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 72,2 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 72,2 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) судовий збір у розмірі 6965,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 12.03.2024 року.

Суддя С.І. Кушнір