РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2024 р. м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Губської Я.В.,

за участю секретаря судових засідань Мордухович К.Г.

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Київського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про встановлення режиму окремого проживання,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що 17.07.2022 між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Суми). Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружжя проживає за адресою: АДРЕСА_3 уп`ятьох, разом з двома дітьми відповідача від попереднього шлюбу та спільною донькою.

Позивач зазначає, що через родичів її чоловіка життя та проживання за вказаною адресою є неможливим та нестерпним. Батьки чоловіка ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та дядько чоловіка ОСОБА_6 проживають у будинку навпроти них за адресою: АДРЕСА_4 , а рідна сестра чоловіка ОСОБА_7 проживає через дорогу від них за адресою: АДРЕСА_5 . Позивач стверджує, що вищевказані особи порушують кордони їх сім`ї, що призводить до непорозумінь у родині та зашкоджує моральному здоров`ю. На думку позивача, збереження шлюбу можливе лише за умови окремого проживання з відповідачем.

Ухвалою судді від 24.10.2023 відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено до підготовчого судового засідання.

Відповідачем подано відзив, в якому проти позовних вимог заперечує та зазначає про необхідність спільного проживання.

17.11.2023 року позивачем подано відповідь на відзив.

Ухвалю Київського районного суду м. Харкова від 31.01.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання позивач не з`явився, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити та розглянути справу без її участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином завчасно про час та місце розгляду справи, 16.11.2023 направив до суду відзив, в якому проти позову заперечує, посилаючись на те, що збереження сім`ї та спільного проживання якнайкраще відповідає інтересам їх спільної малолітньої дитини.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, і при цьому виходить з наступного.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 17.07.2022 було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Суми), актовий запис №879. (а.с.16)

Від шлюбу сторони мають малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 22.09.2023, в якому позивач зазначена матір`ю, а відповідач-батьком.

В позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначає, що вона проживає разом з чоловіком ОСОБА_2 , його дітьми та спільною дитиною, що не досягла 1 року. На теперішній час, сторони в зареєстрованому шлюбі, їх взаємини зіпсувалися, в тому числі через надмірну участь у справах їх родини родичів чоловіка. Позивач вважає, що оскільки на теперішній час вона не готова вирішити питання щодо розірвання шлюбу з відповідачем через наявність почуття кохання, а також враховуючи, що законом заборонено розірвання шлюбу протягом року після народження дитини, встановлення режиму окремого проживання захистить її законні права та інтереси.

Кожна особа відповідно до національного законодавства (ст. 291 ЦК України, ст. 4 СК України) та міжнародних договорів (ст. 16 Загальної декларації прав людини, ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права) має право на сім`ю. Зокрема гарантується рівність та дотримання прав людини при укладенні шлюбу, перебуванні в ньому, розірванні тощо. Будь-які питання, пов`язані з сімейними, в тому числі й шлюбними відносинами, особа вирішує самостійно, на власний розсуд та переконання, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

В частині 1 ст. 119 СК України зазначено, що за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

Статтею 120 СК України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором.

У разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

Отже, режим окремого проживання подружжя - це встановлений судовим рішенням певний порядок життя подружжя, який з одного боку характеризується наявністю шлюбу, а з іншого проживанням подружжя в різних місцях, але з дотриманням усіх обов`язків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей.

Суду при встановленні режиму окремого проживання подружжя необхідно враховувати інтереси спільних дітей. Тобто встановлення в судовому порядку режиму окремого проживання подружжя можливе за наявності дітей і вважається як альтернатива розлученню. Проте ініціатива у встановленні сепарації не може виходити від суду, тільки від подружжя (одного з них).

Звертаючись до суду з позовом про встановлення режиму окремого проживання позивач як на підстави позову зазначила, що з 17.07.2022 вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, а з жовтня 2023 року у подружжя стали виникати конфлікти і непорозуміння, вважає що встановлення режиму окремого проживання з відповідачем захистить її права, однак позивачем не зазначено відомостей щодо наявності домовленості між батьками з приводу проживання їх спільної дитини та участі батьків у вихованні у випадку сепарації.

Також, не надані і належні та допустимі докази, що режим окремого проживання за наявності спільної дитини, який ще не виповнилось 1 року, буде відповідати інтересам сім*ї та їх спільної малолітньої дитини.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

З аналізу ст.119 СК України вбачається, що підставами встановлення такого режиму визнається неможливість чи небажання обох чи одного з подружжя проживати спільно.

Підстави встановлення режиму окремого проживання зазначені в законі неможливість та небажання. Так, неможливість подружжя проживати спільно може бути викликана певними об`єктивними обставинами (тривалий від`їзд, відрядження, служба у військових формуваннях, позбавлення волі тощо). А небажання проживати спільно зазвичай свідчить про відсутність у подружжя прагнення до спільного проживання, коли воно є об`єктивно можливим, проте суперечить їх волі та бажанню. Це може бути пов`язане з втратою поваги одне до одного, непорозуміннями, негідною поведінкою одного з подружжя, непристосованістю молодого подружжя до самостійного життя тощо. Підставами встановлення режиму окремого проживання подружжя виступає зрада одного з подружжя; реальна загроза життю та (або) здоров`ю одного з подружжя (бійки, знущання); психологічний тиск на одного з подружжя чи їхніх дітей (перебування іншого з подружжя в секті, примушування ним інших членів сім`ї до цього); небезпека для дітей (знущання чи безвідповідальне ставлення до них, примушування їх до бродяжництва) та ін.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві зазначає, що відповідач жодної протиправної поведінки відносно неї та дитини не чинить, однак між ними мають місце непорозуміння з різних приводів.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі.

При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачем не заявлялись письмові або усні заяви чи клопотання про витребування, будь-яких інших доказів, крім тих, що наявні в матеріалах справи, на підтвердження обґрунтувань та вимог позову щодо наявності необхідності встановлення між подружжям режиму окремого проживання, наявність тих обставин, на які посилається позивач у позові. Надані до суду в якості письмових доказів роздруківки скрін-шотів з особистої пошти, як то зазначив позивач, не підтверджують підстав позову щодо неможливості або небажання сторін спільно проживати.

Відповідач в своєму відзиві зазначає, що спільне проживання чолвоіка та дружини зі спільною малолітньою дитиною буде відповідати інтересам їх сім*ї.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Суд зазначає, що позивачем в супереч вимогам вищезазначеного закону не надано будь-яких даних, на підставі яких суд міг би встановити наявність зазначених позивачем обставин (фактів), якими обґрунтовуються її вимоги про встановлення режиму окремого проживання між подружжям з вересня 2023 року.

Посилання позивача на неможливість примирення та наявність наміру на розірвання шлюбу, поєднане із твердженням про наявність між ними кохання та сильних почуттів є взаємовиключними, таким чином, суд вважає, що задоволення вимог даного позову передчасним.

Слід зазначити, що сторони не позбавлені можливості врегулювати відносини в позасудовому порядку, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини.

Посилання позивача на ті обставини, що відсутність позитивного рішення у цій справі якимось чином наносить їй душевні страждання є безпідставними.

Також судом враховано думку відповідача, викладену у відзиві, що задоволення даного позову, за відсутності на це відповідних підстав може мати наслідком руйнування сімейних відносин, що суперечить якнайкращим інтересам дитини.

З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих сторонами доказів, та оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, та приймаючи до уваги відсутність доказів на доведеність вимог позову, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові, на підставі чого понесені позивачем судові витрати по справі, які складаються з судового збору, не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 83, 141, 265 ЦПК України, ст.ст. 56, 119, 120 СК України, суд

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про встановлення режиму окремого проживання - відмовити.

Рішення може бути оскаржене доХарківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Я.В. Губська