Номер провадження: 22-ц/813/2568/24
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної військової адміністрації та Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради про скасування розпорядження, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бескровного Я.В. 23 червня 2023 року у м. Одеса, -

встановила:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської обласної державної (військової) адміністрації та КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради, у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив суд визнати протиправним та скасувати розпорядження Одеської обласної військової адміністрації від 01 березня 2022 року № 1/К-2022 «Про покладення виконання обов`язків генерального директора КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» на ОСОБА_2 », стягнути з КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» на свою користь середню заробітну плату за час незаконного відсторонення за період з 17 травня 2022 року по 20 жовтня 2022 року у розмірі 636423,91 грн., стягнути з КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» на свою користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що у період перебування ОСОБА_1 у щорічній основній відпустці, Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією було прийнято розпорядження № 1/К-2022 про відсторонення з 02 березня 2022 року ОСОБА_1 від виконання обов`язків за посадою генерального директора КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» ООР на час дії воєнного стану, з яким позивача у встановленому законом порядку не ознайомили.

Правовою підставою відсторонення позивача стали положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 61/2022, якими станом на дату їх застосування Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією не передбачено повноважень військових адміністрацій приймати рішення про відсторонення від роботи керівників підприємств, установ та організацій без збереження заробітної плати за неналежне виконання ними обов`язків, визначених Законом України «Про правовий режим воєнного стану».

Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що відсутні докази невиконання чи неналежного виконання ним обов`язків як керівника підприємства, оскільки позивач з 17 лютого 2022 року перебував у щорічній основній відпустці, яка є видом часу відпочинку, що використовується працівником на власний розсуд, та передбачає відсутність жодних зобов`язань щодо виконання трудових обов`язків.

Оскільки у період відсторонення від роботи з 17 травня 2022 року і до дати звільнення 20 жовтня 2022 року ОСОБА_1 заробітну плату не отримував, то керуючись ст. 238 КЗпП України, позивач просив стягнути на його користь середньою заробітну плату за весь час вимушеного прогулу у розмірі 636423,91 грн.

Позивач також посилався про заподіяння йому діями КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» ООР моральної шкоди, яку ОСОБА_1 оцінив у 100000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 червня 2023 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Одеської обласної державної (військової) адміністрації від 01 березня 2022 року № 1/К-2022 «Про покладення виконання обов`язків генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» на ОСОБА_2 ».

Стягнуто з КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час незаконного відсторонення від посади за період з 17 травня 2022 року по 18 липня 2022 року та з 27 серпня 2022 року по 20 жовтня 2022 року у розмірі 473093,88 грн.

Стягнуто з КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» на користь ОСОБА_1 , у якості відшкодування моральної шкоди, 10000 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 пропустив передбачений ч.1 та 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) тримісячний строк звернення до суду із позовом про вирішення трудового спору, оскільки про порушення його прав позивачу стало відомо 02 березня 2022 року, а позовна заява датована 14 листопада 2022 року.

Щодо підстав для відсторонення від займаної посади, то КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради вважає, що подання Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації міг слугувати такою правовою підставою для відсторонення позивача від посади, та оскаржуване розпорядження від 01 березня 2022 року №1/К-2022 є таким, що відповідає нормам трудового законодавства.

Враховуючи, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення середньомісячної заробітної плати за час незаконного відсторонення та стягнення моральної шкоди є похідними від визнання незаконним розпорядження від 01 березня 2022 року №1/К-2022, то, відповідно, такі вимоги також не підлягають задоволенню.

Сторони про розгляд справи на 13 лютого 2024 року були сповіщені належним чином шляхом направлення судових повісток на офіційну електронну адресу, в судове засідання не зявилися.

Колегія суддів зазначає, що суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 5 ст. 14 ЦПК України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (ч. 6 ст. 14 ЦПК України).

Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Вказаний висновок також узгоджується із правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20.

При цьому, згідно ч.5 ст. 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 20 січня 2023 року у справі №465/6147/18 від 06 березня 2023 року, справа № 753/19393/20 зазначено, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

13 лютого 2024 року від представника ОСОБА_1 на адресу Одеського апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, з 02 липня 2021 року ОСОБА_1 працював на посаді генерального директора КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради».

17 лютого 2022 року ОСОБА_1 була надана щорічна основна відпустка тривалістю 13 календарних днів.

З 24 лютого 2022 року указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, в Україні введено воєнний стан відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII.

01 березня 2022 року, у період перебування позивача у щорічній відпустці, Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією було винесено розпорядження № 1/К-2022 про покладення виконання обов`язків генерального директора КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради на ОСОБА_2 , пунктом першим якого, з метою належного забезпечення функціонування надання медичної допомоги населенню області та військовим формуванням України, ефективного функціонування КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради, було відсторонено позивача з 02 березня 2022 року від виконання обов`язків за посадою генерального директора КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради на час дії воєнного стану.

Копія розпорядження № 1/К-2022 від 01 березня 2022 року позивачу не надсилалася, та з його змістом у встановленому законом порядку останній ознайомлений не був, що не спростовано відповідачами.

Виплата заробітної плати ОСОБА_1 припинена з 17 травня 2022 року.

Будучи відстороненим від виконання обов`язків генерального директора КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради, з 29 березня 2022 року по 23 червня 2022 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Збройних сил України, будучи мобілізованим, а з 24 червня 2022 року по 27 серпня 2022 року у військовій частині НОМЕР_2 .

Наказом № 80 від 27 серпня 2022 року ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у відставку за п. «б» (за станом здоров`я) відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення в/ч НОМЕР_2 .

20 жовтня 2022 року наказом № 691-к позивача звільнено з посади генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Пунктом 2 наказу № 691-к від 20 жовтня 2022 року, головного бухгалтера КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради зобов`язано виплатити Позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, загальною кількістю 36 днів. Жодні інші складові розрахунку при звільненні ОСОБА_1 не були виплачені.

Згідно ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 2-1 КЗпП України проголошено рівність трудових прав громадян України та заборону будь-якої дискримінації у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників.

Статтею 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною першою ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року, встановлені строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку (крім перегляду рішення КТС) суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків звернення до суду, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Судом першої інстанції встановлено, що порушення прав позивача пов`язане із прийняттям Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією 01 березня 2022 року розпорядження № 1/К-2022 «Про покладення виконання обов`язків генерального директора КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» на ОСОБА_2 », з яким ОСОБА_3 ознайомився лише 02 листопада 2022 року, отримавши копію названого розпорядження у відповідь на адвокатський запит.

Колегія суддів погоджується із висновками суду про безпідставність доводів КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради щодо обізнаності позивача про порушення своїх прав з 02 березня 2022 року з огляду на те, що Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією не надано судам першої та апеляційної інстанцій жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що нею вживались будь-які заходи щодо ознайомлення ОСОБА_1 з прийнятим щодо нього розпорядженням до моменту витребування названого документа позивачем, хоча процедура відсторонення працівника передбачає саме активні дії роботодавця, а не обов`язок працівника вжити всіх доступних йому заходів задля отримання інформації про підстави відсторонення, його наслідки (зі збереженням заробітної плати чи без збереження заробітної плати) тощо. Крім того, сама природа інституту відсторонення зумовлює зацікавленість роботодавця в інформуванні працівника щодо причин відсторонення, оскільки працівник не зможе виконувати свою роботу, обумовлену трудовим договором, поки будуть існувати обставини, що зумовили відсторонення. Без обізнаності про те, що саме спричинило відсторонення, працівник не зможе усунути відповідні правоперешкоджаючі факти, а роботодавець, відповідно, не зможе забезпечити ефективність виконання останнім своїх трудових обов`язків.

Колегія суддів також зазначає, що спірні правовідносини регулюються положеннями ст. 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) установлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

У даному випадку, Комунальним некомерційним підприємством «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради не надано жодного належного доказу на спростування того факту, що з оскаржуваним розпорядженням № 1/К-2022 «Про покладення виконання обов`язків генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» на ОСОБА_2 » ОСОБА_1 ознайомився раніше, ніж 02 листопада 2022 року.

Відповідно, безпідставними є доводи апеляційної скарги Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради про те, що ОСОБА_1 пропустив передбачений ч. 1 та 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції від 19 липня 2022 року) тримісячний строк звернення до суду із позовом про вирішення трудового спору.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що строк звернення до суду за захистом своїх прав позивачем не був пропущений.

Щодо відсторонення позивача від посади.

Статтею 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи, відповідно до якої відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Частиною другою ст. 46 КЗпП України закріплено, що відсторонення від роботи керівників підприємств, установ та організацій військовим командуванням допускається у випадках, визначених Законом України «Про правовий режим воєнного стану».

Конструкція ч. 2 ст. 46 КЗпП України є відсильною, а тому її тлумачення та застосування потребують застосування норм Закону України «Про правовий режим воєнного стану», на які є безпосереднє посилання у цьому приписі. Саме на такому застосуванні бланкетних (відсилочних) норм наполягає Конституційний Суд України у рішенні від 28 квітня 2021 року №2-р(ІІ)/2021 у справі №3-95/2020(193/20).

Водночас, Законом України «Про правовий режим воєнного стану» у редакції станом на дату відсторонення ОСОБА_1 від посади, взагалі не передбачена можливість прийняття будь-яким суб`єктом рішення про відсторонення від роботи, зокрема й керівників підприємств, установ та організацій.

Правовий висновок про те, що ст. 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи, висловлено Верховним Судом у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що підстави відсторонення, передбачені нормами ст. 46 КЗпП України, так само як і будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би надавав право відсторонювати від посади працівника, відповідачем у розпорядженні не визначені. У даному випадку, Одеська обласна державна (військова) адміністрація мала керуватися нормами ст. 46 КЗпП України, яка містить вичерпний перелік підстав відсторонення працівника від роботи.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

За змістом вищеназваної статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Оскільки законом визначено виключні підстави відсторонення, які не підлягають вільному тлумаченню, таке відсторонення можливе лише в межах закону, який регулює відповідні відносини. Отже, відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

Як вбачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного розпорядження, передумовою для його винесення стало подання Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації. Однак, будь-які підстави для прийняття рішення в частині відсторонення позивача, як це передбачено вимогами ст. 46 КЗпП України, у розпорядженні не зазначені. Більше того, оскаржуване розпорядження не містить жодних посилань на положення законодавства, застосування яких стало підставою для відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Крім того, колегія суддів враховує, що у в вказаному поданні Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації, підписаному директором Департаменту Одарій-Захарьєвою Н. зазначено, що ОСОБА_1 , нехтуючи своїми службовими обов`язками, не передав право першого підпису жодному з працівників КНП. Однак, Наказом №5/в від 10 лютого 2022 року про надання ОСОБА_1 щорічної відпустки, підписаному також директором Департаменту Одарій-Захарьєвою Н., передбачено, що виконання обов`язків генерального директора КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради покладається, на період відпуски позивача, на заступника генерального директора цього закладу ОСОБА_4 .

Таким чином, на час відпустки позивача обов`язки генерального директора КНП виконував його заступник, що свідчить про можливість вирішення останнім усіх питань, що стосуються забезпечення діяльності КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради.

Крім того, у поданні Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації вказано, що ОСОБА_1 не забезпечив закупівлю палива, при цьому матеріали справи не містять жодних письмових доказів того, що дії/бездіяльність саме позивача призвели до неможливості закупівлі дизельного палива та бензину.

Далі, у поданні вказано, що процедура закупівлі всеж-таки була проведена, та 21 лютого 2022 року (тобто, під час перебування позивача у відпустці), переможцем торгів було визнано ПП «Петрол-Трейд», з яким Департамент у подальшому вирішив не укладати договір.

Однак, враховуючи, що вказані обставини мали місце під час перебування ОСОБА_1 у щорічній відпустці, то останній позбавлений обов`язку нести за них будь-яку відповідальність.

Відповідно, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради про те, що вказане подання Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації могло слугувати правовою підставою для відсторонення позивача від посади.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що рішення Одеської обласної військової адміністрації про відсторонення позивача від роботи є необґрунтованим, не містить належного посилання на норми чинного законодавства, що дають підстави для відсторонення від роботи, а ст. 46 КЗпП України не може бути застосована в цьому випадку, так як не передбачає такої підстави відсторонення, як звернення органу управління до роботодавця із відповідним поданням.

Щодо посилань представника Одеської обласної військової адміністрації на те, що відсторонення позивача від роботи відбулося у зв`язку з нагальною необхідністю забезпечення належного надання медичної допомоги населенню області та військовим формуванням України, ефективного функціонування КПН «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради в умовах воєнного стану, а тому є виправданим та необхідним, то суд обґрунтовано зазначено, що відсторонення працівників від роботи компетентним суб`єктом допускається за наявності підстав, визначених ст. 46 КЗпП України. У даному випадку, як вже вказувалось вище, оскаржуване розпорядження не містить посилань ані на судові рішення, ані на доповідні записки, ані на матеріали службового розслідування, які б фіксували допущені ОСОБА_1 порушення, зокрема, й трудової дисципліни, які можуть стати підставою для відсторонення від роботи.

Таким чином факти, про які йдеться у поданні Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації, не є тими обставинами у розумінні ст. 46 КЗпП України, з настанням яких закон наділяє компетентного суб`єкта правом на відсторонення того чи іншого працівника від роботи. Перелік підстав для відсторонення працівника від роботи - вичерпний і може бути розширений чи змінений лише законом.

Оскільки Одеська обласна військова адміністрація не довела наявності законних підстав для відсторонення ОСОБА_1 від роботи, то, вказані дії були здійсненні протиправно.

Через вищенаведені обставини судом першої інстанції правильно встановлено, що оспорюване розпорядження в частині відсторонення позивача суперечить ст. 46 КЗпП України.

Також оскаржуване розпорядження суперечить ст. 21 КЗпП України, згідно з якою Одеська обласна військова адміністрація зобов`язана забезпечувати працівникові умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін, а не позбавляти його можливості працювати шляхом безпідставного відсторонення від роботи.

Таким чином, Одеська обласна військова адміністрація та КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради не навели переконливих доводів щодо наявності правових підстав для відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків генерального директора КНП у порядку, передбаченому ст. 46 КЗпП України, та не надали належних і допустимих доказів в обґрунтування наявності правових підстав для прийняття оскаржуваного розпорядження відносно позивача.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у пункті 10 постанови від 24 грудня 1999року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи беззаконних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України).

Враховуючи, що вимогу позивача про визнання незаконним та скасування розпорядження про відсторонення ОСОБА_1 від посадових обов`язків судом було задоволено, то вимога про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу також підлягала задоволенню.

Згідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним відстороненням від роботи він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

З врахуванням вказаних вимог судом першої інстанції було перевірено та встановлено правильність наданого позивачем розрахунку розміру його середньоденної заробітної плати, яка становить 5632,07 грн.

Довідку про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 , надану КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради, судом вірно не прийнято до уваги з огляду на те, що розрахунки, здійснені у ній, були проведені без врахування вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з порушенням темпоральних правил застосування законодавства щодо визначення кількості робочих днів, які враховуються для визначення середньоденної заробітної плати позивача у розрахунковому періоді.

Водночас, суд першої інстанції обґрунтовано не погодився із проведеним позивачем розрахунком загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2022 року по 20 жовтня 2022 року, виходячи з наступного.

Так, у період з 29 березня 2022 року по 27 серпня 2022 року позивач проходив військову службу, будучи мобілізованим.

За приписами частини третьої ст. 119 КЗпП України у редакції станом на дату призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації було передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Однак, з набранням з 19 липня 2022 року законної сили Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX у ч. 3 ст. 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» було замінено словами «зберігаються місце роботи і посада», а отже, будучи мобілізованим та проходячи військову службу, позивач з 19 липня 2022 року і по дату звільнення з військової служби (27 серпня 2022 року) втратив право на збереження за ним середньої заробітної плати за період протиправного відсторонення від роботи.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позивач має право на стягнення на його користь середньої заробітної плати за час незаконного відсторонення з 17 травня 2022 року по 18 липня 2022 року і з 27 серпня 2022 року по 20 жовтня 2022 року, що становить 84 робочих днів. Таким чином, сума середньої заробітної плати, належної до стягнення на корить позивача, становить 473093,88 грн.

Щодо стягнення моральної шкоди.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно встановлених судами обставин, Одеська обласна військова адміністрація протиправно відсторонила ОСОБА_1 від роботи, у зв`язку з чим КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради позивачу не виплачувалась заробітна плата майже 4 місяці, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків позивача і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами), згідно ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Встановивши факт тривалого порушення трудових прав позивача у зв`язку із незаконним відстороненням, суд дійшов вірного висновку, що такі дії відповідачів призвели до вимушених змін у життєвих стосунках ОСОБА_1 та є втручанням у право на майно. З урахуванням викладеного, вимоги про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Беручи до уваги вказане вище, колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про наявність правових підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, розмір якої, з урахуванням принципу справедливості, розумності та достатності, має становити 10000 грн.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської обласної державної (військової) адміністрації, КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради про визнання незаконним та скасування розпорядження про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди - підлягають частковому задоволенню.

Інші докази та обставини, на які посилається КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 червня 2023 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 29 лютого 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе