Справа №443/38/24
Провадження №2/443/177/24
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

28 лютого 2024 року Жидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади села Старі Стрілища в особі Бібрської міської ради Львівської області про визнання права власності на будинок,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом, в якому просить визнати за ним, право власності на цілий житловий будинок разом з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, згідно витягу з погосподарської книги села Старі Стрілища №186 від 27.07.2023 року, будинковолодіння по АДРЕСА_2 ) відносилося до суспільної групи - колгоспний двір, а станом на 30.06.1990 року у ньому рахувались такі учасники: голова двору ОСОБА_2 1939 року народження, ОСОБА_3 1946 року народження - дружина, ОСОБА_1 1969 року народження-син.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входила належна йому частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_3 ). Згідно довідки Бібрської міської ради №185 від 27.07.2023 року, ОСОБА_2 1939 року народження дійсно був постійно зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 до моменту своєї смерті. За вказаною адресою разом з ним були зареєстровані та проживали ОСОБА_3 1946 року народження- дружина та ОСОБА_1 1969 року народження - син. Від імені ОСОБА_2 у виконкомі колишньої Новострілищанської селищної ради заповіт не посвідчувався. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 були він та його матір ОСОБА_3 . Після смерті батька він та його матір фактично прийняли спадщину порівну, оскільки вступили в управління та володіння спадковим майном (ст.549 ЦК УРСР 1963 року). Вони похоронили спадкодавця, продовжували проживати у спадковому будинку та користуватися особистими речами померлого, однак юридично спадщину вони не оформляли. Таким чином, він та його матір ОСОБА_3 , володіючи кожен 1/3 частиною будинку як учасники колишнього колгоспного двору та фактично успадкувавши порівну 1/3 частину будинку, що належала ОСОБА_2 , стали кожен фактичним власником половини будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його матір ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна їй частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_3 ), що перебувала у фактичній її власності, однак право власності за нею не реєструвалось. Також у склад спадщини увійшло право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Новострілищанської селищної ради, загальною площею 1,5834 га, що належало покійній на підставі Державного акту на право приватної власності на землю Серії ЛВ№078257 від 10.04.2001 року. На випадок своєї смерті ОСОБА_3 залишила заповіт від 04.04.2006 року, яким усе своє майно заповіла йому. На момент смерті ОСОБА_3 з нею без реєстрації постійно проживав позивач, а тому на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України він вважався таким, що прийняв спадщину. Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 10.04.2019 року у справі №443/2026/18, встановлено факт постійного проживання позивача разом із його матір`ю ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, а також визнано за позивачем в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,5834 гектари на території Новострілищанської селищної ради.

14.12.2023 року він звернувся в Жидачівську державну нотаріальну контору з метою юридичного оформлення спадщини відносно житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , однак нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті його матері, оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 11.01.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 12.02.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, однак від представника позивача - адвоката Яременка І.О. надійшла заява, згідно якої останній просить розглянути справу без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечуютьпроти ухвалення заочного рішення.

Представник відповідача - Бібрської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзиву та клопотань про проведення судового засідання без його участі до суду не надходило.

У зв`язку з цим суд визнає неявку представника відповідача неповажною та вважає, що у відповідності до положень ст.ст.280-284 ЦПК України справу можливо слухати у відсутності відповідача (заочний розгляд), оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.

Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № від 22.12.2023 року, 25.02.1965 року у виконавчому комітеті Новострілищанської селищної ради Жидачівського району Львівської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.8).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останній народився у с.Старі Старі Стрілища Жидачівського району Львівської області, його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.9).

Як вбачається з копії паспорта громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.5 на звіроті), останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , з 24.05.1994 року.

Згідно витягу з погосподарської книги села Старі Стрілища №186 від 27.07.2023 року, будинковолодіння по АДРЕСА_2 ) відносилося до суспільної групи - колгоспний двір, а станом на 30.06.1990 року у ньому рахувались такі учасники: голова двору ОСОБА_2 1939 року народження, ОСОБА_3 1946 року народження - дружина, ОСОБА_1 1969 року народження-син (а.с.10).

Відповідно до ст.17 Закону України "Про власність" від 07 лютого 1991 року, майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Дані положення поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону з 15 квітня 1991 року.

Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Із врахуванням викладеного, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , не втратили права на будинок після припинення колгоспного двору, а їхні частки у даному будинку були умовно рівними, тобто по 1/3 частині будинковолодіння, однак право власності на частки в будинку за собою не реєстрували.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 від 22.12.2023 року, виданим повторно Жидачівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.11).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої входила належна йому частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_3 ).

Згідно довідки Бібрської міської ради №185 від 27.07.2023 року, ОСОБА_2 , 1939 року народження дійсно був постійно зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 до моменту своєї смерті. За вказаною адресою разом з ним були зареєстровані та проживали ОСОБА_3 1946 року народження- дружина та ОСОБА_1 1969 року народження - син. Від імені ОСОБА_2 у виконкомі колишньої Новострілищанської селищної ради заповіт не посвідчувався (а.с.12).

Оскільки заповіту ОСОБА_2 не залишав, то спадкування відбулося за законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК України (1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, спадкоємців за заповітом і за законом.

Стаття 529 ЦК УРСР 1963 року визначає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Судом встановлено, що спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 був позивач та його матір ОСОБА_3 .

Згідно ст.549 ЦК УРСР 1963 року, діями, що свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ в управління чи володіння спадковим майном або подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Судом на підставі досліджених письмових доказів встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , спадщину після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично прийняли, оскільки вступили в управління і володіння спадковим майном, однак юридично не оформили своїх спадкових прав, що також підтверджується інформаційною довідкою із спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №75198942 від 19.12.2023 року, де відсутня інформація про зареєстровані спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).

Таким чином, позивач та його матір ОСОБА_3 , володіючи кожен 1/3 частиною будинку як учасники колишнього колгоспного двору та фактично успадкувавши порівну 1/3 частину будинку, що належала ОСОБА_2 , стали кожен фактичним власником половини будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , однак право власності на частки в будинку за собою не реєстрували.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивача ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 , виданим Новострілищанською селищною радою Жидачівського району Львівської області від 19.03.2010 року (а.с.14).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна їй частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_3 ), що перебувала у фактичній її власності, однак право власності за нею не реєструвалось. Також у склад спадщини увійшло право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Новострілищанської селищної ради, загальною площею 1,5834 га, що належало покійній на підставі Державного акту на право приватної власності на землю Серії ЛВ№078257 від 10.04.2001 року.

За життя ОСОБА_3 , 04.04.2006 року було складено заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Новострілищанської селищної ради та зареєстрований в реєстрі за № 7, згідно якого остання все своє майно заповіла синові - ОСОБА_1 (а.с.15).

Як вбачається з інформаційної довідки із спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №75198937 від 19.12.2023 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 не заводилася (а.с.16).

Судом також встановлено, що рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 10.04.2019 року у справі №443/2026/18 (провадження 2/443/579/19) позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з його матір`ю ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останньої, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,5834 гектара, що розташована на території Новострілищанської селищної ради Жидачівського району Львівської області, що належала померлій на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЛВ №078257 від 10 квітня 2001 року (а.с.17-18).

Вказаним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 10.04.2019 року у справі №443/2026/18 (провадження 2/443/579/19) встановлено наступні обставини.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що ІНФОРМАЦІЯ_4 , у віці 64 року, померла ОСОБА_3 , про що 22 березня 2010 року зроблено відповідний актовий запис №6 та Новострілищанською селищною радою Жидачівського району Львівської області, від 22 березня 2010 року, видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 .

З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 04 квітня 2006 року, вбачається, що ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, згідно якого все належне їй майно заповіла своєму сину ОСОБА_1 . Судом встановлено, що на день смерті заповідача заповіт не змінений та не скасований.

З долучених до матеріалів справи копій: свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , паспорта серії НОМЕР_5 вбачається, що позивач по справі ОСОБА_1 і є особою на чию користь складено заповіт.

Враховуючи вищенаведені факти, суд приходить до переконання про те, що позивач дійсно постійно проживав разом з матір;ю ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останньої, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відтак позивач є таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , як такий, що постійно проживав разом із нею, на час відкриття спадщини.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 грудня 2019 року у справі №520/11429/17, про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

З метою оформлення права власності на майно колгоспного двору, позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва.

Однак, постановою завідувача Жидачівською ДНК Матусека В.В. №445/02-31 від 14.12.2023, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті його мами - ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом (а.с.34).

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено ст. 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у

веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою (ст.126 ЦК УРСР 1963 року).

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Стаття 1216 ЦК України визначає, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права власності на майно, в тому числі і на спадкове майно, в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір.

Таким чином, судом встановлено, що позивач у справі позбавлений можливості у позасудовому порядку зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору, оскільки у нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно колгоспного двору, зокрема у зв`язку із тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом.

Оскільки, позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору,суд вважає, що позовна вимога підлягає до задоволення, оскільки відсутній інший спосіб оформити (зареєструвати) у встановленому Законом порядку позивачем права власності на майно колгоспного двору.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на цілий житловий будинок разом з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на заочне рішення може бути подана до Львівського апеляційного суду через Жидачівський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя С.І. Сливка