Номер провадження: 22-ц/813/1804/24
Справа № 501/2332/21
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про усунення перешкод в здійсненні прав власності на квартиру шляхом виселення та стягнення плати за користування житлом, на рішення Іллічівського міського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Смирнова В.В. 19 вересня 2022 року у м. Чорноморськ Одеської області, -

встановила:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення та стягнення плати за користування житлом, посилаючись на те, що ОСОБА_5 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 , в якій з грудня 2001 року проживав та був зареєстрований її син - ОСОБА_6 . У 2009 році в цю квартиру вселилася ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_7 ) як член сім`ї свого чоловіка ОСОБА_6 , залишаючись зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_2 , 1/5 частина якої належить їй на праві власності. У шлюбі ОСОБА_6 та ОСОБА_2 народилися діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які також були зареєстровані у спірній квартирі (за місцем реєстрації батька). ІНФОРМАЦІЯ_3 син власника квартири ОСОБА_6 помер.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 02 квітня 2019 року у справі № 501/2010/18 було задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловою площею, та виселення. Однак постановою Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 квітня 2019 року було скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла власник квартири ОСОБА_5 , після смерті якої позивач ОСОБА_1 за заповітом успадкував спірну квартиру та 14 січня 2021 року отримав свідоцтво про право власності на спадщину на квартиру. Оскільки підстави, за яких апеляційний суд у справі № 501/2010/18 відмовив у виселенні відповідачів, відпали, він не був членом сім`ї ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_5 , не є членом сім`ї ОСОБА_2 та її дітей, згоди на їх вселення та проживання у квартирі не надав, то підлягають усуненню перешкоди у здійсненні ним права власності на спірну квартиру шляхом виселення відповідачів. 15 травня 2021 року ОСОБА_2 отримала його письмову пропозицію укласти до 01 червня 2021 року строковий договір оренди спірної квартири на умовах, викладених у проекті договору, однак відповідач не вчинила будь-яких дій з укладення цього договору чи обговорення його умов. Також ОСОБА_2 відмовилася від отримання від позивача коштів в еквіваленті 10000 доларів США з умовою добровільного звільнення квартири. Проживання у спірній квартирі сторонніх для нього осіб та реєстрація в ній неповнолітніх дітей унеможливлює фактичне використання ним квартири чи будь-яке інше розпорядження нею, а тому його право власності є істотно порушеним.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: усунути йому перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання такими, що втратили право користування житлом, та виселення з указаної квартири ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь плату за користування згаданою квартирою в розмірі 5500 грн щомісячно, починаючи з 15 січня 2021 року до дня фактичного звільнення нею разом з членами її сім`ї квартири; зобов`язати ОСОБА_2 самостійно вносити плату за комунальні послуги, що надаються за адресою спірної квартири з 15 січня 2021 року до дня фактичного звільнення нею разом з членами її сім`ї цієї квартири.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд безпідставно позбавив ОСОБА_1 судового захисту, помилково не застосував до спірних правовідносин норми ст. ст. 319, 391, 405 ЦК України щодо захисту права власності та не врахував, що з припиненням права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру у зв`язку з її смертю, припинилось і право користування квартирою у членів її сім`ї. Вказує про те, що позивач є належним власником квартири. Проживання в двокімнатній квартирі сторонніх для власника осіб та реєстрація в ній неповнолітніх дітей унеможливлює фактичне використання квартири власником чи будь-яке інше розпорядження нею, а відтак право власності позивача є істотно порушеним. Вважає, що виселення відповідачів на підставі судового рішення є необхідним для захисту прав власності позивача, який в інший спосіб не може захистити своє право на користування та розпорядження квартирою.

Постановою Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 вересня 2022 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про стягнення плати за користування житлом скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи судове рішення у вказаній частині, Верховний Суд виходив з того, що апеляційний суд не звернув увагу на наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення 15 травня 2021 року ОСОБА_2 поштового відправлення із пропозицією про укладення договору найму та проекту договору найму житла від 01 червня 2021 року, направленого ОСОБА_1 , не дослідив належним чином вказаний доказ, а також наданий позивачем висновок спеціаліста щодо ринкової вартості оренди подібного житла, не дав належної оцінки зазначеним доказам та викладеним у відзиві на позовну заяву доводам відповідача і не навів в оскаржуваному судовому рішенні обґрунтування своїх висновків щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача плати за користування спірним житлом.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 вересня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення - залишено без змін.

Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (ч. 1 ст. 417 ЦПК України).

Враховуючи викладене, цивільна справа переглядається судом апеляційної інстанції виключно в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про стягнення плати за користування житлом.

Сторони про розгляд справи на 17 грудня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності на майно від 26 серпня 2003 року ОСОБА_5 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

З грудня 2001 року у вищевказаній квартирі проживав та був зареєстрований син ОСОБА_5 - ОСОБА_6 .

24 липня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було зареєстровано шлюб, у зв`язку з чим ОСОБА_8 змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».

У шлюбі ОСОБА_6 та ОСОБА_2 народилися діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які були зареєстровані у спірній квартирі (за місцем реєстрації батька).

ОСОБА_2 вселилася та проживає у вищевказаній квартирі разом зі своїми малолітніми дітьми за згодою колишнього власника.

За довідкою з місця проживання про склад сім`ї, ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер.

У липні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , та виселення ОСОБА_2 разом з її неповнолітніми дітьми із зазначеної квартири.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 02 квітня 2019 року у справі № 501/2010/18 вищевказаний позов було задоволено, усунуто перешкоди у здійснені ОСОБА_5 права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування цією квартирою, усунуто перешкоди у здійснені ОСОБА_5 права користування та розпорядження зазначеною квартирою шляхом виселення з неї ОСОБА_2 разом з її неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, яку було залишено без змін постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 квітня 2019 року було скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вищевказане судове рішення апеляційного суду, з яким погодився Верховний Суд, мотивоване тим, що сам факт смерті колишнього члена сім`ї власника житла сина позивача, з урахуванням наданого саме власником квартири ОСОБА_5 дозволу на проживання у квартирі відповідача та її дітей, не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї колишнього члена сім`ї власника нерухомого майна. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя в розумінні ст. 8 Конвенції має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Судом першої інстанції не було враховано, що саме власником спірної квартири ОСОБА_5 було надано відповідачу ОСОБА_2 та її малолітнім дітям дозвіл на проживання у квартирі і вони набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, тому суд необґрунтовано задовольнив позов про виселення відповідача. Виселення відповідача та її малолітніх дітей в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення прав малолітніх дітей та їх матері на житло, внаслідок яких вони можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі. ОСОБА_2 на законних підставах вселилася у квартиру, що належить позивачу, постійно там проживає понад 10 років, а наявність реєстрації відповідача за іншим місцем, де остання не проживає, не може бути обставиною, що скасовує законне право користування жилим приміщення, в якому проживають ОСОБА_2 та її діти. Дочка відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою з інвалідністю, іншого житла в дітей немає, відповідач несе витрати з утримання житла, оплачує комунальні послуги, про що свідчить відсутність заборгованості. За таких обставин, суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 квітня 2019 року підлягало скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14 січня 2021 року, ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , яка складається з квартири АДРЕСА_1 .

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за ОСОБА_1 зареєстроване на праві власності, крім спірної квартири, також інше нерухоме майно.

Виконавчим комітетом Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, як органом опіки та піклування, було складено висновок від 26 травня 2022 року, в якому зазначено, що чинне законодавство України (Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Сімейний Кодекс України, Закон України «Про охорону дитинства») вимагає здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей, забороняє зменшення житлової площі або погіршення умов проживання дітей. Кожній дитині гарантується захист гідності та найкраще забезпечення її інтересів, а тому з урахуванням зазначених положень законодавства, а також того, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою з інвалідністю з дитинства, потребує постійного лікування та догляду, зважаючи на те, що діти проживають у спірній квартирі з народження, для них створено всі умови для виховання, лікування, життя та розвитку, для них ця квартира є звичайним середовищем, де є все необхідне для їх гармонійного розвитку, виховання та проживання, відсутність в реєстрі прав власності на нерухоме майно відомостей щодо належності відповідачу прав власності на нерухоме майно. Тому орган опіки та піклування вважав недоцільним виселення відповідачів із квартири.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 оплачує комунальні послуги, що надаються у квартирі АДРЕСА_1 , станом на 01 травня 2022 року заборгованість відсутня, що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Міське управління житлово-комунального господарства» Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 05 травня 2022 року.

З довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Чорноморської міської ради Одеської області від 13 вересня 2018 року № А-876 вбачається, що ОСОБА_10 станом на 29 грудня 2012 року була власником 1/5 частки квартири АДРЕСА_2 .

Згідно реєстру Чорноморської міської територіальної громади, ОСОБА_2 з 26 вересня 1990 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , однак крім неї, за вказаною адресою зареєстровані ще 14 осіб. При цьому, відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру станом на 27 січня 2023 року були відсутні.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі з 2009 року, а її малолітні діти проживають та зареєстровані в цій квартирі з часу свого народження за згодою попереднього власника квартири, тобто відповідачі тривалий час проживають в належній позивачу квартирі на законних підставах, іншого житла діти відповідача не мають (докази на підтвердження протилежного в матеріалах справи відсутні), а також оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання втрати відповідачами свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, Верховний Суд при розгляді даної справи дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, про стягнення плати за користування житлом.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч. 1, 3, ст. 626 ЦК України).

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

У ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (постанова Верховного Суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанова Верховного Суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Предметом договору найму можуть бути майнові права (ч. 2 ст. 760 ЦК України).

За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 762 ЦК України).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 762 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ст. 162 ЖК Української РСР, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

За своєю юридичною суттю договір найму (найму житла) є імперативно оплатним. Оскільки оплатність договору найму (найму житла) має імперативний характер, то сторони договору найму (найму житла) самостійно визначають розмір плати (абз. 1 ч. 1 ст. 762, ч. 1 ст. 820 ЦК) або буде застосовуватися механізм, передбачений в ЦК (абз. 2 ч. 1 ст. 762, 632 ЦК України). Плата за користування майном (ст. 762 ЦК) чи плата за користуванням житлом (ст. 820 ЦК) є тим критерієм, що дозволяє відрізнити договір найму (найму житла) від договору позички (ст. 827 ЦК) (постанова Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 529/201/20 (провадження № 61-3820св21)).

У постанові Верховного Суду від 07 серпня 2024 року у справі № 757/18462/21 зазначено наступне:

плата за користування майном (ст. 762 ЦК) є тим еквівалентом, який отримує наймодавець за те, що надав в найм майно. Вона може виражатися як в грошовій (що загально прийнято в цивільному обороті), так і в натуральні формі (наприклад, надання послуг наймодавцеві, чи виконання робіт). Якщо сторони визначили плату за користування в грошовій формі, то це може бути як фіксований платіж, так і відсоткове значення;

за загальним правилом, сторони договору найму самостійно визначають розмір плати. Тому за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму;

законодавець в такому універсальному регуляторі приватних відносин, як ЦК, не кваліфікує плату за користування майном як істотну умову договору;

для тих випадків, коли сторони не домовилися про розмір плати, він визначається з урахуванням: споживчої якості речі; інших обставин, які мають істотне значення. До таких можна віднести, зокрема, рік виробництва речі, її функціональні властивості, розташування речі тощо. Тобто, у разі, коли в договорі найму (оренди) не визначений розмір орендної плати, «вмикається» той інструментарій (спосіб визначення плати), що закріпив законодавець у другому реченні ч. 1 ст. 762 ЦК України. Тому навіть у тому разі, якщо сторони не домовилися про розмір плати у договорі найму (оренди) - це не «знищує» такий договір. Варто підкреслити, що договір, і зокрема договір найму (оренди) вчиняється для того щоб «породити» відповідний результат, а не для того щоб згодом констатувати його неукладеність, вочевидь для того щоб не виконувати обов`язки, які «з`явилися» з такого договору.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ст. 640 ЦК України).

Згідно зі ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена.

Матеріалами даної справи встановлено та не спростовано відповідачкою, що 15 травня 2021 року ОСОБА_2 отримала письмову пропозицію від ОСОБА_1 укласти до 01 червня 2021 року строковий договір оренди спірної квартири на умовах, викладених у проекті договору, однак відповідач не вчинила будь-яких дій з укладення цього договору чи обговорення його умов.

Наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення 15 травня 2021 року ОСОБА_2 поштового відправлення, направленого ОСОБА_1 , є належним доказом отримання відповідачкою пропозиції щодо укладання вищевказаного договору, а також проекту договору найму житла від 01 червня 2021 року, однак жодної відповіді на пропозицію, у тому числі на умовах, які б були запропоновані ОСОБА_2 , останньою не надано.

Також колегія суддів враховує, що у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 не навела заперечень щодо розміру заявлених майнових вимог ОСОБА_1 та факту отримання нею пропозиції про укладення договору найму та проекту договору найму житла від 01 червня 2021 року, а посилалася лише на правомірність користування нею з дітьми спірною квартирою та на те, що вона несе витрати на утримання спірного житла, оплачує комунальні послуги, про що свідчить відсутність заборгованості.

Колегія суддів зазначає, що дана цивільна справа знаходиться у провадженні суду апеляційної інстанції протягом тривалого часу - з липня 2023 року, однак, ОСОБА_2 у судові засідання не з`являлась, будучі належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, пояснень суду не надала, із заявами/клопотаннями щодо визнання/не визнання позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення плати за користування житлом до суду не зверталась.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України.

Нормами ст. 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на свою користь плати за користування квартирою в розмірі 5500 грн. щомісячно, позивач посилався на висновок спеціаліста щодо ринкової вартості оренди подібного житла.

Однак, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не надано доказів щодо розміру доходу, який отримує ОСОБА_2 , а також приймає до уваги той факт, що відповідачка самостійно виховує двох дітей, один з яких є інвалідом з дитинства, а відтак, з урахуванням принципу розумності та справедливості, доходить висновку, що обґрунтованою сумою плати ОСОБА_2 за користування квартирою АДРЕСА_1 , є 3500 грн. щомісячно, починаючи з 15 січня 2021 року і до дня фактичного звільнення відповідачкою разом із членами сім`ї вищевказаної квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання ОСОБА_2 самостійно вносити плату за комунальні послуги, що надаються за адресою квартири АДРЕСА_1 , є безпідставними, оскільки позивач не є надавачем таких послуг та, крім того, матеріали справи не містять доказів неналежного виконання відповідачкою своїх зобов`язань з оплати комунальних послуг з утримання спірної квартири.

З урахування вищевикладеного, приймаючи до уваги те, що законом не передбачено безоплатне користування чужим майном, враховуючи добросовісну поведінку ОСОБА_1 , який направляв відповідачці пропозицію про укладення договору найму квартири, яка була отримана ОСОБА_2 та залишилась без відповіді, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 плати за користування квартирою АДРЕСА_1 в сумі 3500 грн. щомісячно, починаючи з 15 січня 2021 року і до дня фактичного звільнення відповідачкою разом із членами сім`ї вищевказаної квартири.

При вищевказаних обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в частині, що переглядається, не визначився із юридичною природою спірних правовідносин і законом, що їх регулює, у зв`язку із чим рішення Іллічівського міського районного суду Одеської області від 19 вересня 2022 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення плати за користування житлом з підстав, викладених у даному судовому рішенні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського районного суду Одеської області від 19 вересня 2022 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (третя особа - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області) про стягнення плати за користування житлом.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) плату за користування квартирою АДРЕСА_1 у розмірі 3500 гривень щомісячно, починаючи з 15 січня 2021 року, і до дня фактичного звільнення ОСОБА_2 разом із членами її сім`ї квартири АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 06 січня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе