ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2686/24 Справа № 183/5213/14 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду у місті Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2023року,

В С Т А Н О В И В:

06 серпня 2014року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»-Банк подав позов в суд в якому виклав вимоги про стягнення з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 солідарно заборгованості в загальному розмірі 209 610,63грн, з яких 101 845,61грн заборгованість за кредитом, 83 171,55грн заборгованість по процентах, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості 13 923,08грн та штраф 10 670,40грн.

Існування таких вимог Банк пов`язував із неналежним виконанням з боку позичальника зобов`язань взятих на підставі Кредитного договору № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року укладеного між Банком та ОСОБА_1 , відповідно до якого останній мав до 12 липня 2018року повернути кредит у розмірі 106 704,00грн з виплатою 18,09 процентів річних.

Також, Банк, в позовній заяві вказував на те, що через порушення позичальником зобов`язань перед кредитором має також відповідати ОСОБА_2 як поручитель за Договором поруки № 859808/ФЛ-П від 28 липня 2008 року, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2024року до участі у справі в якості правонаступника Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс».

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2023року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс»-Товариство заборгованість за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року в розмірі 161 168,42грн, що складається із заборгованості за кредитом в розмірі 101 845,61грн та заборгованості по процентах в розмірі 59 322,81грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково зробив висновок про обґрунтованість позовних вимог щодо неналежного виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року, в результаті чого утворилася заборгованість за кредитом в розмірі 101 845,61грн та заборгованість по процентах за користування кредитом в розмірі 59 322,81грн, які суд розрахував за період з 28 липня 2008року по закінчення строку кредитування 23 грудня 2012року, який суд пов`язав із пред`явленням Банком вимоги до позичальника про дострокове повернення всієї суми кредиту.

Та згідно висновків суду відповідач не спростував розрахунку здійсненого в ході проведення експертизи призначеної судом і не надав доказів щодо наявності заборгованості за тілом кредиту та процентами в іншому розмірі.

Правові підстави для стягнення заборгованості з ОСОБА_1 саме на користь Товариства суд вбачав з Договору про відступлення прав вимоги № GL3N017513 від 15 травня 2020 року укладеного між Банком та Товариством.

Рішенням суду також встановлено, що відсутні правові підстави для стягнення пені. Суд відмовив в частині цих вимог з огляду на те, що Банком пред`явлена вимога до позичальника про дострокове повернення всієї суми кредиту та із спливом строку кредитування, 24 грудня 2012 року, припинилося і право кредитора нараховувати зокрема пеню та штрафи. Водночас суд вважав що позивачем не підтверджено розміру заборгованості за пенею та штрафом, які є одним видом відповідальності.

Правову підставу для відмови в задоволенні позовних вимог до поручителя суд вбачав у тім, що позов до поручителя ОСОБА_2 пред`явлено поза межами дії строку поруки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , через представника адвоката Жура Наталію Володимирівну висловив вимогу про скасування рішення та відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що не підтверджено належними та допустимими доказами обставин щодо переходу права вимоги до позичальника за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року від Банку до Товариства.

Також через відсутність оригіналів Кредитного договору та первинних бухгалтерських документів заявник ставив під сумнів висновки суду з приводу наявності кредитних правовідносин між Банком та позичальником ОСОБА_1 і заявляв про не підтвердження позовних вимог в частині розміру заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Товариства зазначає, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно відзиву матеріали справи містять рішення судів, які набрали законної сили в яких вже встановлені обставини щодо наявності кредитних правовідносин між Банком та ОСОБА_1 на підставі Кредитного договору № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року за яким позичальник отримав кредит 106 704,00грн на придбання земельної ділянки під 18% річних. Та заявник у відзиві вважав, що неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту хоча за обставини справи позичальнику направлялось повідомлення про зміну кредитора.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Матеріали справи містять Кредитний договір № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року укладений між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого було ПАТ «КБ «Надра») та відповідачем ОСОБА_1 , відповідно до умов якого (з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 28 липня 2008року до Кредитного договору) позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 106 704,00грн на споживчі цілі, а саме на придбання за договором купівлі-продажу від 28 липня 2008 року земельної ділянки, площею 0,20 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,09% річних, з кінцевим терміном повернення до 12 липня 2018 року /том І а.с.6-7, 9/.

Та згідно наданого Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 липня 2008року ОСОБА_1 купив земельну ділянку, площею 0,20га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 /том ІІ а.с.3,4/.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року, між Банком та ОСОБА_2 був укладений Договір поруки № 859808/ФЛ-П від 28 липня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася перед кредитором солідарно відповідати за невиконання позичальником ОСОБА_1 усіх його зобов`язань за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року /том І а.с.8, 10/.

Згідно з розрахунком заборгованості за Кредитним Договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року станом на 04 квітня 2014року загальна сума заборгованості за кредитом становить в загальному розмірі 209 610,63грн, з яких 101845,61грн заборгованість за кредитом, 83 171,55грн заборгованість по процентах, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості 13 923,08грн та штраф 10 670,40грн /том І а.с.5/.

Матеріали справи містять квитанції за 2009-2010роки про внесення ОСОБА_1 платежів на погашення за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008року, зокрема: квитанція № 93 від 13.03.2009 року, № 998 від 14.04.2009 року, № 70 від 16.05.2009 року, № 789 від 30.06.2009 року, № 299 від 08.07.2009 року, № 926 від 31.10.2009 року, № 938 від 10.11.2009 року, № 632 від 30.11.2009 року, № 532 від 10.12.2009 року, № 282 від 06.01.2010 року, № 765 від 11.01.2010 року, № 364 від 13.01.2010 року, № 251 від 02.02.2010 року, № 689 від 30.08.2010 року /том І а.с.122-127/.

Згідно Висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 3700/3701 від 04 квітня 2017 року на підставі наявних у справі заяви на видачу готівки № 374 від 28 липня 2008року /том ІІ а.с.6/ та виписки ВАТ «КБ «Надра» по позичковому рахунку № НОМЕР_1 /том ІІ а.с. 57-79, 80-84/, експерт дійшов висновку про видачу позичальнику ОСОБА_1 готівки в сумі 104 000,00грн та коштів на сплату комісії в сумі 2 704,00грн. Та за наслідками дослідження експерт дійшов висновку що документально підтверджується заборгованість за тілом кредиту та відсотками станом на 04 квітня 2014року всього в сумі 185 017,10грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 101 845,61 грн. (в тому числі прострочена заборгованість станом на 04 квітня 2014року 20 693,15грн) та заборгованість за відсотками в сумі 83 171,49грн.

Погашення кредиту ОСОБА_1 здійснено на суму 28 219,58грн, з яких тіло 4 858,39грн та відсотки 23 361,19грн.

Щодо заборгованості по пені в сумі 13 923,08грн та штрафу в сумі 10 670,40грн, які зазначені в розрахунку ПАТ «КБ «Надра» експерт дійшов висновку що документально підтвердити вказані суми штрафу та пені не надається за можливе, оскільки на дослідження не надані виписки банку по нарахуванню та сплаті пені, штрафів, інших платежів за кредитним договором за період з 28 липня 2008року по 04 квітня 2014року, які були заявлені у клопотанні № 09/3700/3790 від 22 липня 2016року /том ІІІ а.с.99-109, 110-137/.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року у справі № 183/3504/17 за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим, позовні вимоги задоволено. Договір поруки № 859808/ФЛ-П від 28 липня 2008року визнано припиненим.

Судом встановлено, що 13 листопада 2012 року за вих. № 5-3-03755 Банком до ОСОБА_1 направлялась досудова вимога про дострокове погашення протягом 30-ти календарних днів з дня отримання цієї вимоги заборгованості за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року в повному обсязі. Зазначену досудову вимогу відповідач ОСОБА_1 отримав 23 листопада 2012 року, у зв`язку з чим Банк змінив строк виконання зобов`язання з 12 липня 2018року на 23 грудня 2012року. Враховуючи, що строк виконання основного зобов`язання було змінено на 23 грудня 2012 року, то суд вважав, що саме з цього моменту у Банка виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав та суд пред`явив вимогу до поручителя ОСОБА_2 07 серпня 2014 року, коли порука вже була припинена /том ІІ а.с.200-201/.

Іншим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2021 року у справі № 183/1983/19 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», ОСОБА_2 , третя особа Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Біла Ірина Володимирівна про визнання кредитного договору припиненим, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2021року залишено без змін /том ІІІ а.с.109-112/, в задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд дійшов висновку про відмову керуючись тим, що позивач не спростував тієї обставини, що ним отримано грошові кошти за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року; та суд виснував що позичальником не надано доказів виконання зобов`язання з погашення кредиту та сплати процентів за цим договором /том ІІІ а.с.94-97/.

Постановою Верховного Суду України від 29 червня 2022року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року змінено, Верховний Суд виснував, що позовна вимога про визнання припиненим кредитного договору не може бути задоволена саме з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту, який не передбачений законом.

15 травня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс» укладено договір про відступлення прав вимоги № GL3N017513, за умовами якого ПАТ «КБ «Надра» відступив на користь ТОВ «Спектрум Ессетс» своє право вимоги заборгованості за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008року, загальний розмір заборгованості за договором склав 299 296,34грн, з яких заборгованість за основною сумою боргу 101 845,61грн та заборгованість за відсотками 197 450,73грн /копія договору том ІІІ а.с.82-83, 221-222, копія додатку № 2 до договору № GL3N017513 від 15 травня 2020року том ІІІ а.с.84, 223-244, копія платіжного доручення № 82 про сплату Товариством на користь Банку за договором № GL3N017513 від 15 травня 2020року 15600000,00грн том ІІІ а.с.85/.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції зробив висновок про те, що Банк та відповідач ОСОБА_1 уклали правочин шляхом підписання письмового договору. В судовому засіданні підтверджені обставини щодо існування домовленості про розмір процентів за користування кредитними коштами, оскільки Кредитний договір № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року містить умови щодо розміру процентів, які були погоджені позичальником та Банк підтвердив, що було волевиявлення позичальника з приводу наведених в позовній заяві істотних умов договору з приводу процентів. Та суд вважав, що є підтвердженими обставини щодо отриманих позичальником кредитних коштів в розмірі згідно наданого Банком розрахунку заборгованості, які відповідачем не повернуті та щодо відступлення права вимоги від Банку до Товариства, котре є належним позивачем.

У даній справі сторони не оскаржили висновків суду щодо відмови в задоволенні позову Банку до поручителя та підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафів, з огляду на що, такі висновки суду не можуть бути предметом перевірки апеляційного суду.

Доводи апеляційної скарги зводились до заперечення відповідачем обставин укладення договору на умовах визначених в Кредитному договорі № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року та обставини щодо фактичного отримання позичальником коштів пов`язуючи свої вимоги з тим, що позивачем не надано суду оригіналів письмових доказів. Іншу вимогу відповідач пов`язував із тим, що не відбулось переходу права вимоги до позичальника за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року від Банку до Товариства.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини у справі та дотримався вимог чинного законодавства.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Визначальним у даній справі є не безпосередньо вид чи характеристика умов, які включені до Кредитного договору, а саме встановлення обставин про належне виконання цих умов, як невід`ємної складової змісту договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Для вирішення спору в даній справі обов`язковим є з`ясування обставин щодо виникнення зобов`язання боржника сплатити певну суму отриманих в кредит коштів та процентів на користь іншої сторони у строк та в порядку відповідно до цивільно-правового договору.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права в ході судового розгляду підтверджено що позивач отримав кошти обумовлені в Кредитному договорі № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року, деякий час вчиняв дії направлені на погашення кредиту та здійснював платежі за договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже за загальним правилом договірне зобов`язання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладення договору.

Відповідач не довів що мало місце виконання ним зобов`язань ї прийняття їх кредитором, та не підтвердив обставин щодо припинення існування прав і обов`язків сторін, що складають зміст конкретних зобов`язальних правових відносин.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Взаємний зв`язок доказів в їх сукупності вказують на їх достатність для вирішення питання щодо встановлення обставин, які входять до предмету доказування та заявлені вимоги підтверджують.

Та суд першої інстанції відреагував на аргументи відповідача стосовно достовірності та доказового значення кредитного договору, заяви на видачу готівки, виписки ВАТ «КБ «Надра» по позичковому рахунку, розрахунку заборгованості за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року та висновку судової експертизи і обґрунтовано вважав що зазначені документальні докази є належними письмовими доказами які були вирішальними для розгляду справи.

Необхідність стягнення суми боргу в розмірі визначеному судом зумовлена тим, що наведені документальні докази, які узгоджуються між собою за своїм змістом, в сукупності давали суду підстави для такого висновку. Водночас відповідач не надав жодного доказу в спростування сум зазначених в розрахунку та не підтвердив жодним чином обставин щодо існування заборгованості в іншому розмірі.

Також у даній справі існування кредитних правовідносин між Банком та ОСОБА_1 підтверджується фактичними діями з боку позичальника, а не лише самими правовими аргументами на які робив посилання відповідач, оскільки згідно розрахунку заборгованості і виписки по рахунку ОСОБА_1 , після укладення договору 28 липня 2008 року періодично погашав кредитну заборгованість та частково сплачував кредитні кошти.

Заразом обставини щодо укладення Кредитного договору № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року між Банком та позичальником ОСОБА_1 вже були предметом перевірки суду в інших справах за участі цих сторін в яких мались судові рішення, зокрема: рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року; рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2021 року; постанова Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2021року та постанова Верховного Суду України від 29 червня 2022року.

Та виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які є підставою для звільнення від доказування відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними /ті самі особи або особа/ і об`єктивними /предмет спору, предмет доказування/ межами, за якими обставини, встановлені зокрема рішенням суду у цивільній, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких умов, суд вважає що підтверджені правові факти щодо отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, користування цими коштами відповідно до цілей кредитування, та часткове погашення кредиту охоплювалося поняттям кредитний договір яке наведене в статті 1054 Цивільного кодексу України.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення відповідачів від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Водночас, за змістом статті 1054 ЦК України кредитні взаємовідносини не вичерпують свою дію фактом продажу права вимоги Банком та виконання взятих за кредитним договором зобов`язань не ставиться в залежність від передачі права вимоги до ОСОБА_1 іншому Товариству.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дає підстави для висновку, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина тертя статті 656 ЦК України; (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України; (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2018 року у справі № 2-127/11 (провадження № 61-1648св17) зазначено, що «скориставшись правом на врегулювання відносин у договорі, первинний кредитор та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на власний розсуд визначили момент виникнення у фактора права вимоги. Так, в пункті 4.1. укладеного між ними договору визначено, що право власності на права вимоги, які відступаються за укладеним договором, вважається таким, що перейшло від клієнта (ПАТ «УкрСиббанк») до фактора (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») в день підписання акта приймання-передачі права вимоги, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Право вимагати від боржника виконання всіх зобов`язань в межах відступлених прав у фактора наступає після виконання ним зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Як встановлено судами та свідчать матеріали справи, оскільки заявником не надано доказів на підтвердження виконання умов пунктом 3.1. договору, відповідно до якого фінансування за відступлені права вимоги надається фактором клієнту шляхом перерахування суми фінансування на рахунок клієнта двома платежами, суди зробили правильний висновок, що заявником не було належним чином доведено факт виникнення права вимоги, що відступається за укладеним договором. Сторони договору поставили три умови щодо настання моменту виникнення права вимоги за договором факторингу, що мають одночасно настати: укладення договору факторингу, підписання акта приймання-передачі права вимоги та сплата суми фінансування на рахунок клієнта. Враховуючи недоведеність заявником перерахування суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій були позбавленні правової можливості зробити висновок щодо переходу права вимоги до заінтересованої особи. Тягар доведення цих обставин у цьому провадженні покладається на заінтересовану особу, яка саме й звернулася із згаданими вимогами до суду, оскільки частиною третьою статті 10 ЦПК України та частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року в справі № 916/2286/16 вказано, що «вирішуючи питання про наявність підстав для заміни учасника справи (сторони виконавчого провадження) правонаступником за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо оспорювання або визнання недійсним цього договору у встановленому порядку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих в обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни. Такий висновок міститься в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у цій справі. Судами не встановлено, що договір відступлення оспорюється або визнаний у встановленому порядку недійсним і на відповідні обставини не посилаються учасники справи та заявник, у зв`язку з чим відмова судів першої та апеляційної інстанцій у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони (кредитора) правонаступником з підстав того, що фізична особа не може бути належним правонаступником кредитодавця у спірних правовідносинах і укладений договір не може змінити імперативні приписи законодавства, суд вважає помилковими. З огляду на наведене Суд вважає слушним посилання Скаржника (пункт 6.1) на відсутність в матеріалах справи документів, які б свідчили про визнання Договору відступлення недійсним, заперечення учасниками справи факту правомірності укладення цього Договору. Як встановлено судами, пунктом 2.2 Договору відступлення передбачено, що новий кредитор набуває права кредитора з моменту здійснення розрахунків за даним договором відповідно до розділу 4 цього Договору, пунктом 4.1.1 якого визначено, що ціна договору в повному обсязі сплачена на момент укладення договору. В той же час, встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за Договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за Договором. Наведені обставини є самостійною та достатньою підставою для відмови ОСОБА_1 у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником у цій справі. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 910/16109/14. З огляду на викладене, за відсутності відповідних доказів здійснення оплати за відступлене право вимоги, посилання Скаржника (підпункт 6.2) на те, що ціна Договору відступлення оплачена до моменту укладення цього Договору і цей пункт має обов`язкову силу для учасників відповідних цивільних правовідносин, Суд вважає необґрунтованим. Суд апеляційної інстанції критично оцінив пункт 4.1.1 Договору відступлення, згідно з яким ціна договору в повному обсязі сплачена Новим кредитором на час укладення Договору відступлення, тобто не визнав це положення достатнім доказом на підтвердження зазначеної обставини. Верховний Суд, розглядаючи справу в межах, визначених статтею 300 ГПК України, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Враховуючи викладене, Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про заміну сторони її правонаступником».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що 15 травня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс» укладено договір про відступлення прав вимоги № GL3N017513, за умовами якого ПАТ «КБ «Надра» відступив на користь ТОВ «Спектрум Ессетс» своє право вимоги заборгованості за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008року, загальний розмір заборгованості за договором склав 299 296,34грн, з яких заборгованість за основною сумою боргу 101 845,61грн та заборгованість за відсотками 197 450,73грн.

Пунктом 4 цього договору визначено, що новий кредитор за відступлення права вимоги за Основними договорами зобов`язується сплатити Банку 15 600 000,01грн до моменту набуття чинності цим договором.

Згідно додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги № GL3N017513, Товариство отримало право вимоги заборгованості за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008року укладеним з ОСОБА_1 .

Таким чином, сторони договору про відступлення прав вимоги № GL3N017513 визначили дві умови щодо настання моменту виникнення права вимоги за договором відступлення права вимоги, що мають одночасно настати набуття чинності цим договором та сплата коштів за договором.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи наявні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором про відступлення прав вимоги № GL3N017513, а саме копією платіжного доручення № 82 про сплату Товариством на користь Банку за договором № GL3N017513 від 15 травня 2020року 15600000,00грн підтверджено належність виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Враховуючи доведеність позивачем перерахування суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги, є підтвердженим правовий факт переходу права вимоги від Банку до Товариства.

Тож, позивач підтвердив факт передання кредитних зобов`язань від Банку до Товариства. Наявність доказів належного відступлення права вимоги новому кредитору свідчить про доведеність позивачем належного проведення відступлення права вимоги за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року та наявності підстав звернення Товариства до суду з позовом.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в запереченнях на позов та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, не підлягає розподілу між сторонами і судовий збір.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2023року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 14 березня 2024 року.

Судді: