ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2024 року

м. Київ

справа № 403/14313/12

провадження № 61-7446св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа за первісним та зустрічним позовами - Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права на спадкове майно

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Биліної Т. І., Зайцевої С. А.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у листопаді 2012 року звернувся до суду із вищевказаним первісним позовом, в якому просив визнати за ним в порядку спадкування право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 49,7 кв. м та на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 загальною площею 56,5 кв. м.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 49,7 кв. м та на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 загальною площею 56,5 кв. м.

Його матір ОСОБА_2 була спадкоємцем першої черги після смерті свого батька ОСОБА_4 , однак не скористалася правом на отримання спадщини, оскільки не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Оскільки він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини у квартирі АДРЕСА_2 , то вважається таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 .

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на спадкове майно, яке складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 загальною площею 45 кв. м; квартири АДРЕСА_1 та 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 загальною площею 56,5 кв. м.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що після смерті батька відкрилась спадщина на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 загальною площею 45 кв. м, на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 загальною площею 56,5 кв. м, право власності на які було зареєстровано у встановленому законом порядку, а також - на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 49,7 кв. м, яку спадкодавець придбав на товарній біржі, однак за життя не зареєстрував за собою право власності.

Вона є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті батька ОСОБА_4 , постійно проживала разом з ним на час відкриття спадщини у квартирі АДРЕСА_2 та вважається такою, що прийняла спадщину.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 04 грудня 2012 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 18 березня 2014 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнив.

Включив до складу спадкового майна, що успадковується за померлим ОСОБА_4 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 49,7 кв. м.

Визнав за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно за померлим ОСОБА_4 , яке складається:

- з 1/2 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 45 кв. м, та складається з: 1 - коридор, 2 - санвузол, 3 - кухня, 4 - житлова, 5 - житлова, 6 - кладова, 7 - коридор, І - балкон.

- двокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 49,7 кв. м, та складається з: 1- коридор, 2 - кухня, 3 - житлова кімната, 4 - житлова кімната, 5, 6 - ванна, 6 - коридор;

- 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 загальною площею 56,5 кв. м та складається з: 1 - коридор, 2 - вбудовані шафи, 3 - ванна кімната, 4 - вбиральня, 5 - кухні, 6 - житлова кімната, 7 - житлова кімната, 8 - житлова кімната, лоджія.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач за первісним позовом не надав суду доказів на підтвердження обставин зазначених у позовній заяві щодо його постійного проживання разом із ОСОБА_4 як до смерті спадкодавця, так і після, а також не спростував факту постійного проживання ОСОБА_2 разом із ОСОБА_4 .

Разом з тим, на підставі доказів, які містяться у матеріалах справи, ОСОБА_2 прийняла спадщину за померлим ОСОБА_4 , оскільки є єдиною спадкоємницею першої черги, тим самим набула право на спадкове майно; доказів, які б свідчили про усунення ОСОБА_2 від права на спадщину, чи неприйняття нею спадщини або відмова ОСОБА_2 від прийняття спадщини позивачем за первісним позовом не надано.

Також, ОСОБА_1 не відноситься до осіб, визначених статтею 1241 ЦК України, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_3 , як особа, яка не брала участі у розгляді справи, подав апеляційну скаргу.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 16 березня 2022 року закрив апеляційне провадження.

Верховний Суд постановою від 12 жовтня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Іванової О. М. задовольнив, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2022 року скасував, справу направив для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що апеляційний суд не перевірив належним чином законності та обґрунтованості рішення місцевого суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, як того вимагає стаття 367 ЦПК України, не зазначив у судовому рішенні конкретних обставин, що спростовують доводи апеляційної скарги, не тільки не використав своїх повноважень для виправлення допущених судом першої інстанції недоліків розгляду справи, але й сам не забезпечив реалізацію принципу диспозитивності і змагальності сторін, тобто порушив норми процесуального права.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 09 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив частково. Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 04 грудня 2012 року скасував в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та прийняв в цій частині нову постанову про відмову у їх задоволенні.

В решті рішення суду залишив без змін.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні зустрічних позовних вимог апеляційний суд виходив з того, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_4 дійсно був власником спірної квартири АДРЕСА_1 . Також суд першої інстанції задовольняючи зустрічні позовні вимоги не звернув увагу на факт відсутності реєстрації права власності спадкодавця ОСОБА_4 на зазначену квартиру.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б дійсно підтверджували родинні відносини ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_4 , окрім свідоцтв про народження інших документів на підтвердження ступеню рідства з померлим позивачем не надано, а тому не можливо встановити чи дійсно ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_2 та дідом ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 - матір`ю ОСОБА_1 , оскільки факт родинних відносин ними не встановлювався.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Представник ОСОБА_2 - адвокат Ковальчук Д. Ю. у травні 2023 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог та залишити в цій частині рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що апеляційним судом не було повідомлено її про дату, час та місце розгляду цієї справи та не надіслано копії апеляційної скарги.

Висновок апеляційного суду про те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_4 дійсно був власником спірної квартири не відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 та постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 607/9119/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14.

Також висновки апеляційного суду не відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 та у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 921/273/20, від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15.

За наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи за судовим рішенням, що набрало законної сили щодо права власності на нерухоме майно.

Поновлення ОСОБА_3 строку на апеляційне оскарження через 8 років після прийняття рішення судом першої інстанції порушує принцип правової визначеності, який визначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 2-1606/07 та у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 2-43/2000, оскільки заявник не вказав жодних причин такого поновлення та не встановив, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata.

Також апеляційний суд вийшов за межі доводів апеляційної скарги, оскільки ОСОБА_3 оскаржував судове рішення лише щодо квартири АДРЕСА_1 , однак апеляційний суд переглянув рішення місцевого суду у повному обсязі в частині задоволення зустрічного позову.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Від представника ОСОБА_3 - адвоката Іванової О. М. у жовтні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Наявні у справі докази свідчать про те, що з часу набуття ОСОБА_3 , а саме 08 жовтня 1998 року, спірне нерухоме майно нікому у власність на виконання договору купівлі-продажу від 29 грудня 1998 року не передавалось і вибуло з володіння власника на користь невідомих осіб поза його волею, використовуючи рішення, яке було скасовано в апеляційному порядку.

ОСОБА_3 про рішення суду першої інстанції стало відомо лише за спливом 9 років після його винесення; оригінал договору купівлі-продажу від 29 грудня 1998 року суду не надався, а ксерокопія не завірена.

Відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу, укладеного на товарній біржі недійсним, оскільки цей договір в судовому порядку відповідно до вимог частини другої статті 47 ЦК УРСР дійсним не визнавався.

Станом на 2012 рік площа спірної квартири внаслідок реконструкції була збільшена з 49,7 кв. м до 135,2 кв. м, про що позивачі не знали і не могли знати, тому ОСОБА_2 і просила визнати за нею право власності на квартиру площею 49,7 кв. м.

Апеляційним судом було вжито всі передбачені ЦПК України заходи щодо належного повідомлення ОСОБА_2 про перегляд справи в апеляційному порядку.

Правові позиції, на які заявник посилається у касаційній скарзі, не релевантні до спірних правовідносин.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 22 травня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська.

Справа № 403/14313/12 надійшла до Верховного Суду 14 червня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 18 жовтня 2023 року продовжив ОСОБА_3 строк на подання відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що у Книзі реєстрації смертей Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було зроблено актовий запис № 3 від 28 вересня 2009 року.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на наступне спадкове майно:

- 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 загальною площею 56,5 кв. м, яка належала померлому на праві спільної часткової власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17 лютого 1998 року № 3/743-98;

- 1/2 частку двокімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 45 кв. м, яка належала померлому на праві спільної часткової власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 02 грудня 2005 року, посвідченим державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О. М. та зареєстрованим у реєстрі правочинів за № 3-8474.

За життя ОСОБА_4 була придбана квартира АДРЕСА_1 загальною площею 49,7 кв. м, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна на Товарній біржі «Дніпродзержинська» від 29 грудня 1998 року.

Однак, відповідне нерухоме майно не було зареєстровано ОСОБА_4 у відповідних органах, тому померлий є фактичним власником такого майна.

Єдиним спадкоємцем першої черги на спадкування майна за померлим ОСОБА_4 є ОСОБА_5 .

На підтвердження факту постійного проживання з померлим ОСОБА_5 було надано ксерокопію паспорта громадянина України серія НОМЕР_1 , виданого Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 15 грудня 1998 року, згідно з яким вона перебуває на реєстраційному обліку з 03 жовтня 1989 року за адресою: АДРЕСА_4 , про що на сторінці 11 зроблено відповідний запис. Записи про зняття з реєстрації, реєстрація за іншим місцем проживання, тощо відсутні.

Апеляційним судом також встановлено, що з 08 жовтня 1998 року і по час перегляду справи апеляційним судом власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , право власності за яким зареєстровано в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації».

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до статті 6 Конвенції, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Частиною першою статті 6 Конвенції, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

У зв`язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції.

Відповідно до частин першої та другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Частиною п`ятою статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України, статті 6 Конвенції, порушенням права на справедливий суд та вимог статей 128-130, 223, 372 ЦПК України.

Так, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року справу призначено до апеляційного розгляду на 12 січня 2023 року на 14-20 год. Постановлено в судове засідання викликати учасників справи.

Дніпровський апеляційний суд судовою повісткою від 14 листопада 2022 року № 82931/22-ц/803/8311/22/403/14313/12/34 повідомляв, зокрема ОСОБА_2 про призначення справи до розгляду на 12 січня 2023 року на 14-20 год.

Відомостей про вручення судової повістки про слухання справи, призначеної на 12 січня 2023 року на 14-20 год матеріали справи не містять.

12 січня 2023 року Дніпровський апеляційний суд відклав розгляд справи у зв`язку з неявкою учасників судового процесу на 09 лютого 2023 року на 14-10 год.

Судовою повісткою від 13 січня 2023 року № 2945/22-ц/803/1285/23/403/14313/12/34 Дніпровський апеляційний суд повідомив, зокрема ОСОБА_2 про призначення справи до розгляду на 09 лютого 2023 року на 14-10 год.

Відомостей про те, що повістка направлялась поштою, а також відомостей про вручення судової повістки про слухання справи, призначеної на 09 лютого 2023 року на 14-10 год, або повернення неврученої повістки, матеріали справи не містять.

09 лютого 2023 року Дніпровський апеляційний суд вирішив здійснювати розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені.

Такі обставини дають підстави для висновку про те, що справа була розглянута 09 лютого 2023 року за відсутності ОСОБА_2 , яка не була належним чином повідомлена про час і місце слухання справи відповідно до статей 128-130 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

За таких обставин, ураховуючи вимоги пункту 5 частини першої, частини четвертої статті 411 ЦПК України та доводи касаційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Ковальчука Д. Ю. щодо неналежного повідомлення про дату, час та місце проведення судового засідання в апеляційному суді, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для обов`язкового скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки справу розглянуто за відсутності заявника, який належним чином не був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і він обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою, з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров