ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1685/24 Справа № 201/6849/22 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пихтіна Клима Володимировича на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, штрафних санкцій за договором позики та трьох відсотків річних,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, штрафних санкцій за договором позики та трьох відсотків річних (а.с. 3-6), в обґрунтування якого посилався на те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики від 19.08.2019р. №19/08/19-5, в подальшому до цього Договору було укладено п`ять Додаткових угод, а саме 18.11.2019р., 20.02.2020р., 26.06.2020р., 29.09.2020р. та 03.12.2020р.

Цими Додатковими угодами вносилися зміни до п. 1,5,6 Договору, в тому числі було змінено графік повернення позики та строк повернення позики. Строк повернення позики за останньою угодою було визначено - до 19.02.2021р., а також було визначено суму, яка відповідачка остаточно повинна повернути позивачу (з урахуванням повернутої частини боргу, яка дорівнює 846 доларів США), а саме 162 989 грн 42 коп, що еквівалентно 5 687 доларів США у відповідності до курсу АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення Договору у сумі за 1 долар США = 28,66 грн.

Відповідачка 03.12.2020р. видала розписку на остаточну суму боргу, яка підлягає поверненню.

Отже, за Договором позики від 19.08.2019р. (з урахуванням Додаткової угоди від №5 від 03.12.2020р.) позивач просив стягнути суму основного боргу у розмірі 187 530 грн (гривневий еквівалент суми 5 596 доларів США по курсу НБУ на день подачі позову), штраф у розмірі 691 985 грн 70 коп, а також 3% річних за ст. 625 ЦК України у розмірі 5 687 грн 55 коп, а разом - 885 203 грн 25 коп, а також судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 7 081 грн 63 коп.

20.03.2023р. Позивач подав уточнення позовних вимог у бік збільшення, а саме з відповідачки на його користь просив стягнути суму 911 759 грн 35 коп, яка вже складалася з суми основного боргу у розмірі 193 155 грн 90 коп (гривневий еквівалент суми 5 687 доларів США по курсу НБУ на день подачі позову), штраф у розмірі 712 745 грн 27 коп, а також 3% річних за ст. 625 ЦК України у розмірі 5 858 грн 18 коп, а разом - 911 759 грн 35 коп (а.с. 70).

Уточнення позовних вимог обґрунтовано тим, що суму боргу, яку відповідачка повернула позивачу, а саме 846 доларів США слід відраховувати не від суми 5 596 доларів США, а від суми 5 687 доларів США, отже за вірним підрахунком сума, яку відповідачка повернула за Договором позики від 19.08.2019р. (з урахуванням Додаткової угоди від №5 від 03.12.2020р.) становить 4 841 доларів США замість 4 700 доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, штрафних санкцій за договором позики та трьох відсотків річних за ст. 625 ЦК України, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за Додатковою угодою №5 від 03.12.2020р. до Договору позики від 19.08.2019р. у розмірі 176 047 грн 32 коп, штрафні санкції за п.10 Договору позики від 19.08.2019р. у розмірі 176 047 грн 32 коп, а також три відсотки річних за ст. 625 ЦК України у розмірі 6 308 грн 76 коп, а разом 358 403 грн 40 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, штрафних санкцій за договором позики та трьох відсотків річних за ст. 625 ЦК України, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 867 грн 22 коп (а.с. 142-146).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Пихтін К.В. подав апеляційну скаргу (а.с. 156-159), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_2 скористався своїм правом та подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін (а.с. 191-194).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір позики від 19.08.2019р. №19/08/19-5 (а.с. 9).

Пунктом 1 Договору визначено, що позивач передає у власність відповідачці, а відповідачка приймає грошові кошти у розмірі 138 261 грн, що еквівалентно 5 499 доларів США у відповідності до курсу АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення Договору у сумі за 1 долар США = 25,14 грн. Крім того, сторони домовились, що не пізніше, ніж через три місяці з моменту укладення Договору, тобто до 19.11.2019р., відповідачка повертає грошові кошти в гривнях у сумі, що еквівалентно 5 499 доларів США у відповідності до курсу АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу, а позика є безпроцентною.

18.11.2019р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №1 до Договору позики від 19.08.2019р. №19/08/19-5. Даною угодою вносились зміни до п. 1,5,6 Договору, в тому числі було змінено графік повернення позики та строк повернення позики - до 19.02.2020р., а також суму, а саме 137 740 грн, що еквівалентно 5 687 доларів США у відповідності до курсу АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення Договору у сумі за 1 долар США = 24,33 грн (а.с. 10).

20.02.2020р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №2 до Договору позики від 19.08.2019р. №19/08/19-5. Даною угодою вносились зміни до п. 1,5,6 Договору. В тому числі було змінено графік повернення позики та строк повернення позики - до 19.05.2020р., а також суму, а саме 139 388 грн 37 коп, що еквівалентно 5 687 доларів США у відповідності до курсу АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення Договору у сумі за 1 долар США = 24,51 грн (а.с. 11).

26.06.2020р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №3 до Договору позики від 19.08.2019р. №19/08/19-5. Даною угодою вносились зміни до п. 1,5,6 Договору. В тому числі було змінено графік повернення позики та строк повернення позики - до 19.08.2020р., а також суму, а саме 141 127 грн 84 коп, що еквівалентно 5 264 доларів США у відповідності до курсу АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення Договору у сумі за 1 долар США = 26,81 грн (а.с. 12).

29.09.2020р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №4 до Договору позики від 19.08.2019р. №19/08/19-5. Даною угодою вносились зміни до п. 1,5,6 Договору. В тому числі було змінено графік повернення позики та строк повернення позики - до 19.11.2020р., а також суму, а саме 149 550 грн 24 коп, що еквівалентно 5 264 доларів США у відповідності до курсу АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення Договору у сумі за 1 долар США = 28,41 грн (а.с. 13).

03.12.2020р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №5 до Договору позики від 19.08.2019р. №19/08/19-5. Даною угодою вносились зміни до п. 1,5,6 Договору. В тому числі було змінено графік повернення позики та строк повернення позики - до 19.02.2021р., а також суму, а саме 162 989 грн 42 коп, що еквівалентно 5 687 доларів США у відповідності до курсу АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення Договору у сумі за 1 долар США = 28,66 грн (а.с. 14).

У цей день 03.12.2020р. відповідачка надала розписку від 03.12.2020р., якою підтвердила отримання позики у сумі 162 989,42 грн, що еквівалентно 5 687 доларів США у відповідності до курсу АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення Договору у сумі за 1 долар США = 28,66 грн, та зобов`язалася повернути цю суму позивачу у строк до 19.02.2021р. (а.с. 15, оригінал розписки оглянуто судом в судовому засіданні - а.с. 140, дія №54).

Крім того, відповідачка зобов`язалась повернути суму позики, яка визначена пунктом 1 Договору, відповідно до графіку повернення грошових коштів, який визначений у пункті 5 Договору.

Строк повернення грошової суми у повному обсязі настав 19.02.2021р., втім, відповідачка умови Договору не виконала, грошові кошти не повернула, що й зумовило необхідність для позивача звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виходячи з вищевикладеного, вбачається, що законом не передбачене обов`язкове нотаріальне посвідчення договору позики, а дійсність договору позики встановлюється його письмовою формою, якої сторони дотримались при укладенні договору позики.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).

Пунктом 9 Договору позики від 19.08.2019р. №19/08/19-5 передбачено, що відповідачка не звільняється від відповідальності за неможливість виконання нею грошового зобов`язання за даним Договором.

Втім, відповідачка ОСОБА_1 не виконала умови договору, грошові кошти, які визначені пунктом 1 Договору, не повернула.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Після укладення 03.12.2020р. Додаткової угоди №5 до Договору позики від 19.08.2019р. №19/08/19-5 предметом позовних вимог вже є неповернута сума боргу за розпискою від 03.12.2020р. у розмірі 162 989 грн 42 коп, що є еквівалентом суми 5 687 доларів США.

Відповідачка ОСОБА_1 не виконала своє зобов`язання у строк, встановлений Додатковою угодою №5, чим допустила прострочення.

Відповідно до пункту 9 Договору позики від 19.08.2019р. №19/08/19-5 сторони погодили, що у випадку зміни курсу гривні по відношенню до долару США, від зазначеного курсу у п.1 Договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПриватБанк» на день здійснення кожного платежу за цим договором.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, відповідачка з 20.02.2021р. (Додатковою угодою №5 від 03.12.2020р. до Договору позики від 19.02.2021р. змінено строк повернення позики до 19.02.2021р. - а.с. 14) не виконує зобов`язання за Договором позики та не внесла платіж, який була зобов`язана внести до 19.02.2021р. відповідно до п. 5 Договору позики від 19.08.2019р. та п. 1 Додаткової угоди №5 до Договору позики від 19.02.2021р.

За твердженням представника позивача адвоката Макушевої С.В. відповідачка повернула за Договором позики від 19.08.2019р. станом на дату подачі позову лише суму у розмірі 846 доларів США. Ці твердження відповідачкою не спростовано, розписки на повернення іншої суми в матеріалах справи відсутні, оригінал розписки від 03.12.2020р. перебуває у позивача.

20.03.2023р. відбулося уточнення позовних вимог у бік збільшення, а саме з відповідачки на користь позивача адвокат просила стягнути суму 911 759 грн 35 коп, яка вже складалася з суми основного боргу у розмірі 193 155 грн 90 коп (гривневий еквівалент суми 5 687 доларів США по курсу НБУ на день подачі позову), штраф у розмірі 712 745 грн 27 коп, а також 3% річних за ст. 625 ЦК України у розмірі 5 858 грн 18 коп, а разом - 911 759 грн 35 коп (а.с. 70).

Уточнення позовних вимог представник позивача обґрунтувала тим, що суму боргу, яку відповідачка повернула позивачу, а саме 846 доларів США, слід відраховувати не від суми 5 596 доларів США, а від суми 5 687 доларів США, отже за вірним підрахунком сума, яку відповідачка повернула за Договором позики від 19.08.2019р. (з урахуванням Додаткової угоди від №5 від 03.12.2020р.) становить 4 841 доларів США замість 4 700 доларів США.

Отже, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума боргу 176 047 грн 32 коп, це сума боргу по курсу НБУ (гривні до долару США) саме станом на день ухвалення рішення суду 31.10.2023р. (4 841 доларів США х 36, 3 659 грн) (а.с. 137-138), оскільки це відповідає вимогам закону щодо стягнення сум в гривневому еквіваленті (по відношенню до курсу іноземної валюти), якщо справа вже розглядається судом, а не йде мова про добровільне виконання зобов`язань сторонами договірних відносин .

Відповідно до пункту 9 Договору сторони погодили, що у випадку зміни курсу гривні по відношенню до долару США, від зазначеного курсу у п.1 Договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПриватБанк» на день здійснення кожного платежу за цим договором.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що стягнення проводиться по курсу, який встановлено НБУ на день ухвалення рішення суду.

Доводи скарги про те, що суд помилково визначив еквівалент суми за офіційним курсом НБУ, а не за курсом, який погоджено сторонами відповідно до умов договору позики є безпідставними виходячи з вищевикладеного.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення основної суми боргу за Договором позики у розмірі 4 841 долар США відлягають частковому задоволенню лише в частині застосування гривневого еквіваленту по курсу НБУ на дату ухвалення судом рішення.

Стосовно позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних за ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, визначеного договором у гривні, а тому вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Позивач наполягає на стягненні за ст. 625 ЦК України тільки 3 % річних.

Судом зроблено розрахунок за допомогою відповідної програми (а.с. 136).

Так, з тексту заяви ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 від 11.08.2022р. (яка завірена нотаріально) вбачається, що строк сплати боргу для відповідачки ним остаточно визначено як 21.08.2022р., сума визначена 196 633 грн. 99 коп. (еквівалент 5 029 доларів США) (а.с. 16).

Ця заява направлена відповідачці рекомендованим листом з повідомленням (а.с. 18).

Отже в програму розрахунку суми 3 % річних судом було закладено дату 22.08.2022р. (наступну за визначеним позивачем днем виконання зобов`язання), а також суму 176 047 грн 32 коп за курсом НБУ станом на день ухвалення судом рішення (а не 196 633 грн 99 коп, як наполягав позивач).

За вищезазначеного, є обгрунтований висновок суду щодо наявності підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача суму 3 % річних у розмірі 6 308 грн 76 коп.

Що стосується вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 штрафних санкцій за договором позики.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Такі висновки викладені також в постанові Верховного Суду України від 04.11.2015р. у справі №6-1120цс/15 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018р. у справі №703/181/16-ц та від 21.08.2019р. у справі №727/9352/17.

Оскільки сума основного боргу за Додатковою угодою №5 від 03.12.2020р. до Договору позики від 19.08.2019р. складає 176 047 грн 32 коп, суд обгрунтовано зменшив розмір штрафних санкцій (в даному випадку, пені) до розміру основної суми боргу, яка підлягає стягненню, а саме до суми - 176 047 грн 32 коп.

Враховуючи вищевказане колегія суддів вважає безпідставними доводи скарги про те, що сума розміру штрафних санкцій стягнута рішення суду не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, є надмірною, також, що призводить до безпідставного збагачення позивача за рахунок відповідача. Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідальність за неналежне виконання відповідачем умов договору щодо повернення коштів у вигляді неустойки передбачена умовами договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відхилення заяви відповідачки про застосування до позовних вимог про стягнення пені строків позовної давності, враховуючи наступне.

Вирішуючи питання щодо застосування до позовних вимог в частині стягнення пені, строків позовної давності, слід врахувати, що відповідно до п.12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину (розділ доповнено пунктом 12 згідно із Законом №540-ІХ від 30.03.2020р.).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 на території України карантин введено з 12.03.2020р., в подальшому карантин в Україні було продовжено і до 30.04.2023р.

Отже, враховуючи те, що строк позовної давності продовжується на строк дії карантину, то наслідки спливу строку позовної давності судом не застосовуються.

Щодо твердження представника відповідачки про відсутність дати отримання коштів в розписці від 03.12.2020р.

В матеріалах справи наявна розписка від 03.12.2020р. (оригінал якої оглянуто судом 31.10.2023р. - а.с. 15, 140, дія №54) за підписом ОСОБА_1 . Відповідно до змісту вказаної розписки 03.12.2020р. ОСОБА_1 підтвердила отримання позики від ОСОБА_2 у розмірі 62 989,42 грн, що є еквівалентом 5 687 доларів США відповідно до умов Додаткової угоди №5 до Договору позики від 19.08.2019р. №19/08/19-5, а також зобов`язалась повернути вказану суму в строк 19.02.2021р.

Відповідно до умов Додаткової угоди №5 від 03.12.2020р. до Договору позики №19/08/19-5 ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 162 989,42 грн, що є еквівалентом 5 687 доларів США за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк», встановленим на момент укладення даного договору, тобто станом на 03.12.2020р. В свою чергу, ОСОБА_1 зобов`язалась повернути грошові кошти в термін до 19.02.2021р., про що також зазначено в розписці.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі, якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що грошові кошти були отримані відповідачкою раніше, ніж дата самої розписки, не відповідає нормам законодавства України.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальниця чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики.

Суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що у назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово "позика", адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальниці, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у численних своїх рішеннях, зокрема, у постанові від 13.12.2017р. у справі №6-996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах від 05.09.2018р. у справі №756/8630/14-ц, від 08.04.2021р. у справі №500/1755/17 та інших.

Таким чином, розписка від 03.12.2020р. засвідчує факт отримання позики 03.12.2020р. та містить умови щодо її повернення, а наявність оригіналу останньої у ОСОБА_2 свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, що унормовано у ч. 3 статті 545 Цивільного кодексу України.

Доводи скарги про те, що відповідач не отримувала від позивача додаткових коштів при підписанні додаткових угод до договору позики спростовуються доказами наявними в матеріалах справи, в тому числі додатковою угодою №5 від 03.12.2020 року до договору позики №19/08/19-5 від 19 серпня 2019 року та власноручною розпискою відповідача від 03.12.2020 року, оригінал якої знаходиться у позивача, та які є предметом розгляду у даній справі, зі змісту яких видно, що відповідач отримала від позивача позику.

Щодо наявності розписок про повернення коштів відповідачкою.

Так, у відзиві на позовну заяву представником відповідача звертається увага на наявність у останньої розписок, датованих 18.11.2019р., 20.02.2020р., 26.06.2020р., 03.12.2020р., однак, не вказується, що кожна така розписка містить посилання на відповідний Договір позики чи Додаткову угоду до Договору позики, відповідно до яких ОСОБА_1 отримувала позику.

Ці розписки підтверджують повернення боргу, що отримувався до 03.12.2020р. В свою чергу, жодних доказів повернення боргу за розпискою від 03.12.2020р. (Додаткова угода №5 до Договору позики) відповідачкою суду надано не було.

Слушними є твердження представника позивачки, що відповідачкою за цими розписками повертались кошти, які були отриманні до 03.12.2020р., оскільки доказів протилежного матеріали справи не містять.

Крім того, судом вірно зауважено, що предметом у даній справі є саме наявний борг за розпискою від 03.12.2020р., а також те, що оригінал розписки знаходиться саме у позивача, що в свою чергу підтверджує обгрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що за Додатковою угодою №5 від 03.12.2020р. до Договору позики від 19.08.2019р. з відповідачки на користь позивача слід стягнути суму у розмірі 176 047 грн 32 коп (суму 4 841 доларів США по курсу НБУ на день ухвалення рішення суду).

Доводи апеляційної скарги про те, що у договорі позики не зазначено банківські реквізити позикодавця у зв`язку з чим на вимогу позивача повернення грошових коштів у розмірі 32 633,07 грн здійснювалось на розрахунковий рахунок його довіреної особи - ОСОБА_3 колегія суддів не бере до уваги, оскільки надані відповідачем письмові докази вказаного факту не підтверджують. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних тверджень відповідача матеріалами справи не містять. Крім того, матеріалами справи також не підтверджується, що ОСОБА_3 на рахунок відповідачем здійснювались перерахування є довіреною особою позивача.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу за Додатковою угодою №5 від 03.12.2020р. до Договору позики від 19.08.2019р. у розмірі 176 047 грн 32 коп, штрафні санкції за п. 10 Договору позики від 19.08.2019р. у розмірі 176 047 грн 32 коп, а також три відсотки річних за ст. 625 ЦК України у розмірі 6 308 грн 76 коп, а разом 358 403 грн 40 коп.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пихтіна Клима Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна