Дата документу 24.01.2024 Справа № 336/7201/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 336/7201/19 Пр. № 22-ц/807/53/24 Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В. Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_4 , державний нотаріус П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельова Вікторія Вікторівна про визнання недійсним заповіту, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування запису про право власності на частку в праві спільної власності в порядку спадкування

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-9), в якому просила визнати заповіт від 10.02.2001 року недійсним, скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно про право власності ОСОБА_1 на частину будинку АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2776,13 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1250,00 грн. покласти на відповідача.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що вона є донькою та спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_5 , чия смерть сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя спадкоємиця набула права власності на будинок АДРЕСА_1 . У відповідності до заповіту, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В.В. 10.02.2001 року, спадкодавець ОСОБА_5 заповіла частину будинку відповідачці ОСОБА_1 , а іншу частину позивачці та третій особі ОСОБА_4 - в рівних частках. На момент складання заповіту мати сторін і третьої особи, хоча і була дієздатною особою, проте не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки протягом 1995-1996 років перенесла два ішемічних інсульти, з 2 жовтня 1995 року набула статус особи з інвалідністю першої групи, за наслідками чергового огляду медичної соціально-експертної комісії страждала на прогресуючу лівосторонню енцефалопатію, сенсорно-моторну афазію, церебральний атеросклероз, реактивний психоз, змішану коркову та підкоркову деменцію. ОСОБА_5 не мала можливості розмовляти, підтримувати будь-яке конструктивне спілкування, розуміти значення адресованих до неї звернень, відповідати на елементарні питання, перебувала у власному світі, потребувала постійного стороннього догляду. Перелічені хвороби позбавили мати здатності зріло розмірковувати; характер її психічних розладів був таким, що вона повністю не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Після другого інсульту вона постійно знаходилася в ліжку, не могла самостійно пересуватися, з 1995 року її у візку переміщували інші особи.

Позивачка також зауважує на тому, що у ОСОБА_5 була сестра - близнючка ОСОБА_6 , яка мешкала в Житомирській області, а в січні 2001 року приїжджала до Запоріжжя, у зв`язку з чим позивач вважає, що заповіт міг бути складений за фізичної участі ОСОБА_6 , що видала себе за ОСОБА_5 , яка на той момент в силу тяжких невиліковних хвороб була повністю позбавлена можливості адекватно сприймати зміст навколишніх процесів.

Після смерті матері вона здійснила право на спадщину, звернувшись у встановлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про її прийняття. Такі ж самі заяви подали нотаріусу відповідач та третя особа, які доводяться позивачці рідними сестрами. Свідоцтва про право на спадщину на частину будинку АДРЕСА_1 отримала лише ОСОБА_1 . Інші спадкоємиці свідоцтва про право на спадщину не отримували. Так як заповіт, на підставі якого видане свідоцтво про право на спадщину, є недійсним як такий, що не відповідає дійсному волевиявленню заповідача, між тим позивачці як спадкоємці першої черги за законом належить право на спадкове майно в тій самій частці, що і двом іншим спадкоємцям однієї з нею черги.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Щасливу О.В. (т.с. 1 а.с. 66). Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 68) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2023 року (а.с. 139-148) позов позивача у цій справі задоволено частково.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 під номером 3-231, посвідчений 10 липня 2001 року державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В.В.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину будинку АДРЕСА_1 , видане 13 грудня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В.В.

Скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на частину будинку АДРЕСА_1 , здійснений на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину будинку АДРЕСА_1 , виданого 13 грудня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В.В.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2776,13 грн. судового збору.

Вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2023 року (т.с. 2 а.с. 178) заяву представника позивача ОСОБА_3 адвоката Якушева Р.С. задоволено. Ухвалено додаткове рішення у цій справі, відповідно до якого: стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати за проведення експертизи у розмірі 13042,36 грн.

Всі учасники цієї справи із вищезазначеними рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції погодились, у тому числі позивач ОСОБА_7 в частині відмови, останні в апеляційному порядку не скаржували, окрім відповідача ОСОБА_1 , якій оскаржує лише рішення.

Не погоджуючись із зазначеним лише рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 184-190) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В ході апеляційного розгляду вирішити питання про 1) допит відповідача ОСОБА_1 , 2) третьої особи нотаріуса П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельвової В.В., 3) експерта, який проводив експертизу та 4) за наявності підстав вирішити питання про призначення повторної посмертної судової психіатричної експертизи.

В автоматизованому порядку 20.07.2023 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Дашковську А.В. та Кочеткову І.В. (т.с. 1 а.с. 199). Ухвалою від 20.07.2023 року апеляційним судом витребуваного справу у суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 200), яка надійшла на адресу апеляційного суду 26.07.2023 року (т.с. 1 а.с. 202). В автоматизованому порядку 27.07.2023 року суддями Маловічко С.В. та Подліяновою Г.С. замінено суддів Дашковську А.В. та Кочеткову І.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останніх (т.с. 2 а.с. 203-204). Ухвалою апеляційного суду клопотання ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі задоволено, останній поновлено, апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою сторони відповідача у цій справі відкрито 27 липня 2023 року (т.с. 2 а.с. 205), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 206), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідного штату суддів апеляційного суду взагалі.

Позивач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_8 подала відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі із додатками (т.с. 2 а.с. 219-242)., в якому остання у тому числі просила стягнути на її користь з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в апеляційному суді у розмірі 7000,00 грн.

Третя особа ОСОБА_4 своїм право на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача не скористалась. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 27 вересня 2023 року (т.с. 3 а.с. 17-23) не відбувся та був відкладений за присутності представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Комлєва А.І., представника позивача ОСОБА_3 адвоката Якушева Р.С. , третьої особи ОСОБА_9 , в порядку задоволення клопотання позивача ОСОБА_3 про його відкладення (т.с. 2 а.с.243-251), перед відкладенням розгляду цієї справи апеляційним судом з`ясовувалось, чи підтримує сторона апелянта вищезазначені клопотання, раніше заявлені нею в її апеляційній скарзі, у тому числі про допит нотаріуса, яка начеб - то померла, чи потрібно апеляційному суду у цій справі у зв`язку із цим отримувати інформацію на підтвердження (спростування) у тому числі останнього; на що представник апелянта ОСОБА_2 зазначав, що сторона апелянта буде визначатись із клопотаннями у наступному судовому засіданні у цій справі, підтримувати їх чи ні, а тому просить витребувати у відповідної нотаріальної контори інформацію на підтвердження (спростування) інформації про смерть нотаріуса ОСОБА_10

П`ята запорізька державна нотаріальна контора підтвердила інформацію апеляційному суду у цій справі про смерть 13.10.2021 року нотаріуса Кисельової В.В. та надала для доручення до матеріалів цієї справи копію свідоцтва про смерть останньої (т.с. 3 а.с. 30-32, 37-39, 47-48).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 06 грудня 2023 року, не відбувся та був відкладений, через відрядження судді-члена колегії Кочеткової І.В., які не були підставою для її заміни в автоматизованому порядку у цій справі іншим суддею (довідка т.с. 3 а.с. 40).

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі апелянт відповідач ОСОБА_1 додатково через свого представника адвоката Комлєва А.І., що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України (т.с. 3 а.с. 41-46, 50-54), всі учасники цієї справи не з`явились, окрім представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Комлєва А.І. (т.с. 2 а.с. 195), позивача ОСОБА_3 та представника останньої адвоката Якушева Р.С. (т.с. 2 а.с. 229).

Учасники, що не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали. П`ята запорізька державна нотаріальна контора, яка не є учасником цієї справи, подала апеляційному суду заяву про розгляд цієї справи за відсутності її представника (т.с. 3 а.с. 47). При цьому, апеляційним судом встановлено, що учасник цієї справи третя особа нотаріус Кисельова В.В. померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть, копія т.с. 3 а.с. 48), тобто ще до ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення 01.03.2023 року у цій справі.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутності представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Комлєва А.І. (т.с. 2 а.с. 195), позивача ОСОБА_3 та представника останньої адвоката Якушева Р.С. (т.с. 2 а.с. 229).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду, постановленою у даному судовому засіданні 24 січня 2024 року протокольно (без виходу до нарадчої кімнати):

- залишено без розгляду клопотання сторони апелянта в частині: 1) допиту нотаріуса ОСОБА_11 , яка померла, та 2) призначення у цій справі повторної посмертної судової психіатричної експертизи (т.с. 2 а.с. 190) через непідтримання останніх представником апелянта (відповідача) ОСОБА_1 - адвоката Комлєва А.І. у цій частині у даному судовому засіданні в апеляційному суді;

- відмовлено у задоволенні клопотання сторони апелянта, проти задоволення якого категорично заперечувала сторона позивача, в частині: 3) допиту відповідача ОСОБА_1 та 4) експерта, який проводив експертизу, які представник апелянта (відповідача) ОСОБА_1 - адвокат Комлєва А.І. у даному судовому засіданні в апеляційному суді в усній формі уточнив, а саме: = відповідача ОСОБА_1 допитати в якості свідка, таке клопотання в суді першої інстанції стороною апелянта не заявлялося, оскільки участь у справі приймав інший представник; = експерта Паталаха Ф.В., який суду першої інстанції у цій справі надавав відповідь (т.с. 2 а.с. 108), в якій він у тому числі зазначав, що винесений у цій справі висновок за № 350 від 09.08.2021 року є остаточним, прийнятим комісійно, інших доповнень за винесеним висновком не буде; проти задоволення якого категорично заперечувала сторона позивача у даному судовому засіданні і для задоволення якого апеляційний суд також не знаходить підстав в силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України та через те, що вищезазначений висновок експертизи є конкретним та зрозумілим для апеляційного суду.

Заслухавши у даному судовому засіданні пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, у тому числі представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Комлєва А.І., якій у тому числі на запитання апеляційного суду підтвердив, що відповідач ОСОБА_1 додаткове рішення суду першої інстанції у цій справі в апеляційному порядку не оскаржує, а лише рішення, перевіривши законність та обґрунтованість лише рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення … і ухвалити … нове рішення …

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового… є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у частково, керувався ст. ст. 15, 16, 202, 203, 205, 225, 1257, 1268, 1301 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 77-81, 256, 257, 263-265, 352, 354 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позову позивача у цій справі в частині його задоволення.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись повністю не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Зазначеним вимогам закону заочне рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає лише частково.

Оскільки, має місце у цій справі порушення судом першої інстанції норм процесуального права, передбачене ст. 376 ч. 3 п. 3 ЦПК України, яке є обов`язковою підставою для скасування апеляційним судом судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Так, як встановлено апеляційним судом, конверт із судовою повісткою на ім`я відповідача ОСОБА_1 про виклик її у судове засідання 01.03.2023 року, в якому було ухвалене оскаржуване рішення, повернувся на адресу суду першої інстанції без вручення з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (т.с. 2 а.с. 127).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17 (провадження № 14-507цс18) зроблено висновок, який є обов`язковим для апеляційного суду для врахування в силу вимог ст. 363 ч. 4 ЦПК України, що «приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду».

За таких обставин, оскільки вважається, що відповідач ОСОБА_1 при вищевикладених встановлених апеляційним судом обставинах цієї справи не була належним чином повідомлена з додержанням вимог ЦПК України судом першої інстанції про дату, час та місце розгляду цієї справи на судове засідання 01 березня 2023 року, в якому було ухвалене вищезазначене оскаржуване рішення, та вона ( ОСОБА_1 ) обґрунтовує свою апеляційну скаргу у тому числі такою підставою (т.с. 2 а.с. 185-187), то оскаржуване рішення суду першої інстанції у цій справі підлягає в силу вимог ст. 376 ч. 3 п. 3 ЦПК України обов`язковому скасуванню апеляційним судом з ухваленням нового у цій справі.

Разом із тим, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції у цій справі по суті вирішення спору, а тому вважає доцільним за результатами скасування рішення суду першої інстанції у цій справі ухвалити нове судове рішення про задоволення позову позивача знов, тобто повторити рішення суду першої інстанції у цій справі по суті спору.

Так, суд першої інстанції, вислухавши пояснення учасників справи, свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов правильного висновку про те, що позов позивача у цій справі є таким, що підлягає задоволенню саме по суті позовних вимог з таких міркувань.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони і третя особа ОСОБА_4 є доньками (свідоцтва позивача про народження, копія т.с. 1 а.с. 12, змінила прізвище з « ОСОБА_19 » на « ОСОБА_20 » у зв`язку із укладенням шлюбу 31.12.1993 року з ОСОБА_21 , відмітка про шлюб в паспорті позивача т.с. 1 а.с. 10 зворот, свідоцтво про укладення шлюбу, копія т.с. 1 а.с. 137; свідоцтво про народження відповідача т.с. 1 а.с. 132 зворот, , змінила прізвище з « ОСОБА_19 » на « ОСОБА_22 » у зв`язку із укладенням шлюбу з ОСОБА_17 07.08.1992 року, свідоцтво про укладення шлюбу, копія т.с. 1 а.с. 132 зворот, свідоцтво про народження третьої особи, копія т.с. 1 а.с. 140) ОСОБА_5 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть, копія т.с. 1 а.с. 13, спадкова справа № 150-2018, заведена П`ятою запорізькою державною нотаріальною конторою 20.04.2028 року, копія т.с. 1 а.с. 125-182), останні своєчасно звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини: 20.04.2018 року відповідач т.с. 1 а.с. 125-зворот 126, 08.06.2018 року позивач т.с. 1 а.с. 136, третя особа 08.06.2018 року т.с. 1 а.с. 139).

Від імені ОСОБА_5 10 лютого 2001 року складений заповіт, яким частина усього належного їй майна заповідана ОСОБА_1 , а останнє майно заповідано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках (копія т.с. 1 а. с. 148 зворот).

Поняття та види правочинів встановлені ст. 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори), як випливає із змісту ч. 2 ст. 202 ЦК України. Односторонній правочин, яким є дія однієї сторони, може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила (ч. 3 ст. 202 ЦК України). Поняття заповіту встановлено ст. 1233 ЦК України, згідно з якою заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином у розумінні ч. 2 ст. 202 ЦК України. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину, як випливає із змісту ч. 5 ст. 202 ЦК України.

Ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, що означає правомірність правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України.

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону врегульовані параграфом 2 Глави 16 Розділу ІV ЦК України і зводяться до визнання правочину недійсним за позовом однієї із сторін правочину або іншої заінтересованої особи, підставою для чого є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Недійсність заповіту встановлена також ст. 1257 ЦК України, за змістом якої за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

З наведених положень законодавства випливає, що порушити питання про визнання правочину недійсним вправі не лише сторона правочину, а й будь-яка особа, чий законний інтерес порушує такий правочин.

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До першої черги спадкоємців за законом належать, зокрема, діти спадкодавця (ст. 1261 ЦК України). Здійснення права на спадщину внормовано Главою 87 ЦК України. У відповідності до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач, яка доводиться донькою ОСОБА_5 , здійснила право на прийняття спадщини, звернувшись протягом встановленого ст. 1270 ЦК строку для прийняття спадщини до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (заява позивача від 08 червня 2028 року про прийняття спадщини після смерті матері до П`ятої запорізької державної нотаріальної контори, копія т.с. 1 а.с. 136), тому вона вправі порушити питання про визнання недійсним правочину, що прямо стосується її прав та інтересів як спадкоємця заповідача.

Із змісту ч. 3 ст. 203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, встановлені ст. 225 ЦК України. В силу ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун.

Відповідно до роз`яснень п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009року, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Виходячи із змісту наведеної норми цивільного закону і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України, для визнання правочину недійсним з мотивів, викладених в ст. 225 ЦК України, суд має констатувати, що дієздатна фізична особа саме в момент вчинення оспорюваного правочину перебувала в стані тимчасового психічного розладу, а право оспорювати цей правочин за життя цієї особи належить самій цій особі.

Конструкція цього положення закону про недійсність правочину, з якої випливає, що саме особа, що вчинила правочин, має усвідомити, що в певний час вона в силу тимчасового психічного розладу не могла керувати своїми діями, тому саме їй надано право оспорити договір, дозволяє суду дійти висновку про те, що в цій нормі закону мова йдеться не про хронічне психічне захворювання, а про розлад психіки, що мав місце саме в момент укладення договору, сплив якого (психічного розладу), як зазначено, і має потягти за собою подання позову саме цією особою.

В той же час у разі смерті цієї особи такий правочин може бути визнаний недійсним за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ст. ст. 225, 1257 ЦК України).

Таким чином, предметом цього судового розгляду є встановлення такого психічного стану особи, який унеможливлював усвідомлення нею значення своїх дій та здатність керувати ними, саме в момент вчинення оспорюваного правочину.

З роз`яснень п. 16 постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Проте в будь-якому випадку слід враховувати, що експертний висновок є не беззаперечним фактом, а одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі. Аналогічні висновки містяться як в узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними Верховного Суду України від 24.11.2008 року, так і в узагальненні практики розгляду районними судами м. Києва цивільних справ про визнання правочинів недійсними за друге півріччя 2008 року та перше півріччя 2009 року.

У спорах щодо правочинів, вчинених фізичними особами за межами цивільної дієздатності, необхідно розмежовувати підстави для визнання правочинів недійсними, які визначені ст. 225 та ст. 226 ЦК України.

Правила ст. 225 ЦКУкраїни поширюються на ті випадки, коли є дані про те, що в момент укладення правочину особа перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Оскільки у ч. 1 ст. 225 ЦК вживається термін "момент" вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись.

З постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 р. у справі № 6-131цс14, за змістом ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо суд встановить, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Передумовою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Під час розгляду справи за клопотанням представника позивача судом першої інстанції правильно було призначено судово-психіатричну експертизу для з`ясування питання, чи усвідомлювала ОСОБА_5 значення своїх дій та чи могла вона керувати ними при складанні заповіту10 лютого 2001 року (ухвала від 13.04.2021 року - т.с. 2 а.с. 53). Згідно із висновком судової психіатричної експертизи КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР № 350 від 09.08.2021 року у складі 4-х експертів: Паталах Ф.В., Новічкова Ю.В., Малиш М.І., Бабіч В.В. (т.с. 2 а.с. 61-75): ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на день підписання заповіту 10 лютого 2001 року виявляла ознаки психічного розладу у вигляді судинної деменції внаслідок органічного ураження головного мозку (гіпертонічна хвороба, ішемічні інсульти у 1995, 1996 роках, епісиндром в анамнезі); ступінь психічних розладів був такий, що на період складання заповіту 10 лютого 2001 року вона не могла розуміти значення своїх дій, керувати ними та надавати їм належну оцінку.

Як зазначено, підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Означений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 р. у справі № 6-9цс12.

Отже, судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено, що за наслідками проведеної судово-психіатричної експертизи встановлено неспроможність ОСОБА_5 розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент укладання оспорюваного правочину. Підставою для визнання одностороннього правочину недійсним на підставі ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Такий висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 204/5127/16-ц та який в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України має враховуватись загальними судами при розв`язанні подібних правовідносин.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).

На виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України суд першої інстанції у цій справі сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи в частині вирішення по суті позовних вимог: заслуховував пояснення учасників цієї справи, витребував спадкову справу, призначав експертизу, досліджував докази сторін, у тому числі письмові та допитував свідків тощо. Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що вищезазначений висновок експертизи логічно поєднується з іншими фактичними даними, до яких відносяться пояснення позивачки, показання свідків, що одностайно стверджують про хворобливий стан ОСОБА_5 на час складання заповіту, її нездатність висловлювати своє волевиявлення та керувати розумовою діяльністю.

Так, свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції зазначала, що є сусідкою ОСОБА_5 , з якою спілкувалась переважно через паркан, коли ОСОБА_5 була здорова. Одного разу після перенесених інсультів свідок спостерігала, як ОСОБА_23 , вийшовши з будинку, пересувалась по двору, дуже невпевнено рухаючись, мова її була незрозумілою. Донька ОСОБА_24 постійно викликала медиків «Швидкої допомоги», машини приїжджали одна за одною.

Свідок ОСОБА_14 у суді першої інстанції показав, що перебував у шлюбі з ОСОБА_5 з 1971 по 1986 роки. Після пережитих інсультів іноді спілкувався з нею, проте не розумів засобів мови, що вживала вона. Донька ОСОБА_24 була її перекладачем.

Свідок ОСОБА_16 у суді першої інстанції пояснила, що вперше побачила ОСОБА_5 у 1997 році; та перебувала у візку, не ходила, не розмовляла, при спілкуванні лише кивала, вимовляла окремі звуки, зміст яких потребував перекладу; практично була позбавлена можливості застосовувати виразні засоби мови та інші засоби продуктивного спілкування; не могла самостійно організовувати свою життєдіяльність: її треба було годувати, вдягати, мити, самостійно не пресувалась.

Свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_15 у суді першої інстанції показали суду, що після перенесених інсультів ОСОБА_25 практично не розмовляла і не рухалась, доньки виводили її у двір.

При ухваленні рішення у цій частині (про визнання заповіту недійним) позовних вимог (первісних) на користь позивачки, суд першої інстанції, правильно керуючись наведеними правилами цивільного процесуального судочинства, врахував сукупність фактичних даних, досліджених в суді, які вказують на неспроможність особи віддавати собі звіт у своїх діях та керувати ними на момент вчинення означеного правочину, і лише сукупність цих даних оцінюється судом як об`єктивне підтвердження ґрунтовності позовних вимог. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про нездатність ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій на момент складання заповіту.

Вирішуючи вимогу про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.12.2018 року, виданого ОСОБА_1 на частину житлового будинку АДРЕСА_1 (яка за своїм змістом є похідною вимогою по відношенню до вищезазначеної первісної вимоги позивача до відповідача у цій справі), суд першої інстанції також правильно виходив з такого.

Свідоцтво про право на спадщину це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено у ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). В силу вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав перелічені в ст. 16 ЦК України і їх коло не містить такого способу захисту, як скасування свідоцтва про право на спадщину. І хоча за змістом частини другої вказаної статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, проте Книга шоста ЦК України, яка внормовує спадкові правовідносини, не містить означеного знаряддя захисту. Разом з тим ст. 1301 ЦК України встановлено такий спосіб захисту, як визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. За змістом вказаної статті, цей спосіб застосовується судом, якщо буде встановлено, що особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач ОСОБА_1 , як спадкоємиця першої черги за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , наділена правом на спадкування за законом у рівних частках з іншими спадкоємицями вказаної черги за умови визнання недійсним заповіту, і саме ці обставини, тобто визнання заповіту недійсним, передбачені вказаною статтею, і є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на підставі заповіту, що визнаний судом недійсним.

Аналогічні роз`яснення, відповідно до яких іншими підставами для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо, містяться в пункті п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ефективним способом захисту порушеного права, який відповідає встановленим судом правовідносинам, за вказаних обставин є прямо встановлений ст. 1301 ЦК України спосіб захисту.

Вирішуючи вимогу про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно про право власності ОСОБА_1 на частину будинку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції правильно врахував вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень», згідно з якою у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом є підставою для скасування запису про державну реєстрацію права власності, здійсненого на підставі вказаного свідоцтва.

При розв`язанні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції правильно застосував наведені вище норми закону про те, що фізична особа, яка в силу ст. 12 ЦК України є вільною у здійсненні своїх прав, вправі прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). ОСОБА_3 , як правильно було встановлено судом першої інстанції, здійснила право на прийняття спадщини, звернувшись протягом встановленого законом строку до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, оскільки постійно не проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. За роз`ясненнями п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Наявність в суді спору про незаконність спадкування за заповітом та про розмір частки в спадковій масі, належної позивачці, унеможливило отримання нею свідоцтва про право на спадщину у нотаріуса, і ці обставини не повинні звужувати право учасника цивільних правовідносин.

У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне задовольнити і вимогу про визнання права власності в порядку спадкування за законом та з урахуванням рівності часток у спадщині кожного із спадкоємців визнати за позивачкою ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 по суті спору є такими, що дублюють доводи заперечень відповідача проти позову позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі по суті вирішення спору, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування у цій справі відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, відсутні. Відповідач та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів по суті спору в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування цього позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони відповідача. Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, стороною відповідача апеляційному суду у цій справі не надані.

Так, ухвалою Запорізького апеляційного суду, постановленою у даному судовому засіданні 24 січня 2024 року протокольно (без виходу до нарадчої кімнати):

- залишено без розгляду клопотання сторони апелянта в частині (т.с. 2 а.с. 190): 1) допиту нотаріуса ОСОБА_11 , яка померла (т.с. 3 а.с. 38), та 2) призначення у цій справі повторної посмертної судової психіатричної експертизи через непідтримання останніх представником апелянта (відповідача) ОСОБА_1 - адвоката Комлєва А.І. у цій частині у даному судовому засіданні в апеляційному суді;

- відмовлено у задоволенні клопотання сторони апелянта, проти задоволення якого категорично заперечувала сторона позивача, в частині: 3) допиту відповідача ОСОБА_1 та 4) експерта, який проводив експертизу, які представник апелянта (відповідача) ОСОБА_1 - адвокат Комлєва А.І. у даному судовому засіданні в апеляційному суді в усній формі уточнив, а саме: = відповідача ОСОБА_1 допитати в якості свідка, таке клопотання в суді першої інстанції стороною апелянта не заявлялося, оскільки участь у справі приймав інший представник; = експерта Паталаха Ф.В., який суду першої інстанції у цій справі надавав відповідь (т.с. 2 а.с. 108), в якій він у тому числі зазначав, що винесений у цій справі висновок за № 350 від 09.08.2021 року є остаточним, прийнятим комісійно, інших доповнень за винесеним висновком не буде; проти задоволення якого категорично заперечувала сторона позивача у даному судовому засіданні і для задоволення якого апеляційний суд також не знаходить підстав в силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України та через те, що вищезазначений висновок експертизи є конкретним та зрозумілим для апеляційного суду.

Крім того, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України апеляційний суд, навіть, не міг переглядати питання про призначення повторної посмертної судової психіатричної експертизи у цій справі, яке суд першої інстанції у цій справі не розглядав, оскільки сторона відповідача останнє у суді першої інстанції під час саме розгляду останньої не заявляла. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні. Оскільки, за змістом ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. При вищевикладених обставинах, у матеріалах цієї справи відсутні та стороною відповідача апеляційному суду не надані докази того, що сторона відповідача не мала саме об`єктивної можливості заявити таке клопотання про допит відповідача ОСОБА_1 чи призначення повторної посмертної судової психіатричної експертизи під час розгляду судом першої інстанції цієї справи з причин, що об`єктивно не залежали від неї (тобто поважних причин). В силу вимог ст. 44 ч. 1 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Посилання представника відповідача в апеляційному суді на те, що у суді першої інстанції інтереси відповідача ОСОБА_1 представляв інший представник, який на свій розсуд не заявив вищезазначених клопотань, не відносяться до об`єктивних причин.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2023 року у цій справі слід скасувати, ухвалити у цій справі нове судове рішення (прийняти постанову), позов ОСОБА_3 задовольнити, визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 під номером 3-231, посвідчений 10 липня 2001 року державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В.В., визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину будинку АДРЕСА_1 , видане 13 грудня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В.В. ; скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на частину будинку АДРЕСА_1 , здійснений на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину будинку АДРЕСА_1 , виданого 13 грудня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В.В.; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, в силу вимог ст. ст. 133, 137, 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги сторони відповідача лише частково при вищевикладених обставинах:

- відповідач ОСОБА_1 не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій,

- з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 слід стягнути понесені документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у вигляді судового збору у суді першої інстанції 2776,13 грн. (т.с. 1 а.с. 1) та витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді 7000,00 грн. (т.с. 2 а.с. а.с. 229 копія ордеру адвоката Якушева Р.С., як адвоката АБ «СТРАТЕГІЯ ЯКУШЕВА», на представництво інтересів позивача ОСОБА_3 в апеляційному суді; копія договору № 1182-0205-53-22 від 22.11.2022 року між позивачем ОСОБА_3 та АБ «СТРАТЕГІЯ ЯКУШЕВА» - т.с. 2 а.с. 230231, додаткова угода № 2 від 11.08.2022 року до вказаного договору сторін, підписана сторонами без зауважень, про вартість складання та подання відзиву позивача на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача із додатками (т.с. 2 а.с. 219- 242) у цій справі - 7000,00 грн. т.с. 2 а.с. 232, рахунок АБ «СТРАТЕГІЯ ЯКУШЕВА» № 1-000048-23 від 11.08.2023 року на суму 7000,00 грн. для позивача ОСОБА_3 у цій справі т.с. 2 а.с. 233, платіжна інструкція про оплату позивачем ОСОБА_3 7000,00 грн. на користь АБ «СТРАТЕГІЯ ЯКУШЕВА» від 11.08.2023 року т.с. 2 а.с. 234, підписаний без зауважень сторонами акт виконаних робіт від 11.08.2023 року до вищезазначеного договору сторін т.с. 2 а.с. 235).

Оскільки, ЦПК України не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на оплату послуг адвоката, а також не встановлено форму такого документу. Адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (довідку тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Тому, надані стороною позивача у цій справі апеляційному суду вищезазначені докази понесення позивачем витрат в апеляційному суді на професійну правничу допомогу адвоката є належними письмовими доказами понесення останніх позивачем у цій справі, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.04.2020 року у справі №727/4597/19, який є обов`язковим доля врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України. Сторона відповідача в апеляційному суді не просила зменшити розмір цих документально підтверджених витрат позивача з будь-яких підстав взагалі. Апеляційним судом також не вбачається підстав для зменшення цих витрат на підставі вимог ст. 137 ЦПК України.

Питання про судові витрати позивача на проведення експертизи у розмірі 13042,36 грн. було вирішено судом першої інстанції у цій справі не оскаржуваним рішенням, а окремо - додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2023 року (т.с. 2 а.с. 178), яке в апеляційному порядку учасниками цієї справи не оскаржувалось, що у тому числі у даному судовому засіданні на запитання апеляційного суду підтвердив представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Комлєв А.І., а тому апеляційним судом в апеляційному порядку у цій справі не переглядалось.

Керуючись ст. ст. 12, 141, 367-368, 371 372, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2023 року у цій справі скасувати.

Ухвалити у цій справі нове судове рішення (прийняти постанову).

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 під номером 3-231, посвідчений 10 липня 2001 року державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою Вікторією Вікторівною.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину будинку АДРЕСА_1 , видане 13 грудня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою Вікторією Вікторівною.

Скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на частину будинку АДРЕСА_1 , здійснений на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину будинку АДРЕСА_1 , виданого 13 грудня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою Вікторією Вікторівною.

Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати, пов`язані зі розглядом цієї справи судом першої та апеляційної інстанцій, у вигляді судового збору 2776,13 грн., витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді 7000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 31.01.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Подліянова Г.С.