Справа № 720/2333/22
Провадження № 2/720/34/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Лукян Г.В.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 27 жовтня 2021 року він надав відповідачу позику в сумі 200000 гривень строком до 05 листопада 2021 року, про що свідчить відповідна розписка останнього. Однак, відповідач свої зобов`язання щодо повернення отриманої ним позики не виконав та в добровільному порядку повертати її не бажає. Просив стягнути з відповідача в примусовому порядку суму позики в розмірі 200000 гривень із урахуванням трьох відсотків річних за період з 06 листопада 2021 року по 25 жовтня 2022 року в розмірі 5819 гривень 18 копійок, а також судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору.

Відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справи щодо спорів про стягнення аліментів розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

За змістом ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

З метою всебічного, повного, об`єктивного, безпосереднього дослідження доказів та з`ясування всіх обставин справи, суд з власної ініціативи ухвалив розгляд справи провести з повідомленням сторін.

В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідач позов не визнав та пояснив, що він працював разом із позивачем під керівництвом останнього. Коли він звільнився, під тиском позивача він написав розписку від 27 жовтня 2021 року про отримання від останнього коштів в сумі 200000 гривень. Дана розписка мала слугувати гарантією того, що на підприємстві не буде нестачі коштів після його звільнення, та після відповідної ревізії, розписка мала бути повернута йому. Оскільки, він будь-яких коштів від позивача не отримав, просив відмовити в позові за безпідставністю.

Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 жовтня 2021 року позивач ОСОБА_1 надав відповідачу ОСОБА_2 позику в сумі 200000 гривень, яку останній зобов`язався повернути до 05 листопада 2021 року, що підтверджується письмовою розпискою відповідача.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц та Верховний Суд у постанові від 30 серпня 2022 року в справі за № 361/8807/18.

За вказаних обставин, заперечення відповідача про те, що вказані кошти йому не передавалися є безпідставними, оскільки вказана обставина спростована змістом власноручно написаної ним письмової розписки від 27 жовтня 2021 року.

Слід зазначити, що судом за клопотанням відповідача був допитаний свідок ОСОБА_4 , який показав суду, що 27 жовтня 2021 року він став очевидцем того як відповідач написав власноручно розписку про отримання від позивача коштів в сумі 200000 гривень. Дана розписка була написана відповідачем добровільно без будь-якого тиску на нього. Сама передача коштів мало місце в його відсутності, проте на момент написання відповідачем розписки гроші знаходилися на столі біля нього.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, що встановлено частиною першою статті 218 ЦК України.

Зі змісту абзацу 2 частини 1 статті 218 ЦК України вбачається, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України (зокрема у частині 2 статті 937, частині 3 статті 949 цього Кодексу).

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (частина 1 статті 1051 ЦК України).

Отже, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях свідків, які заперечують факт отримання коштів чи їх повернення.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 182/2462/16-ц.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин сторона відповідача безпідставно посилалася у своєму запереченні на позов на показання свідків, оскільки такі докази є недопустимими.

Окрім цього, допитаний судом свідок ОСОБА_4 не спростував посилання позивача про те, що письмова розписка була написана відповідачем добровільно, без будь-якого тиску.

18 жовтня 2022 року позивачем було направлено на адресу відповідача письмову вимогу про повернення боргу, яку ОСОБА_2 проігнорував не вчинивши у відповідь будь-яких дій.

Згідно вимог ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом ст.ст. 526, 530, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений сторонами строк, відповідно до вказівок договору та вимог цього Кодексу, одностороння відмова від виконання або одностороння зміна його умов не допускається. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. А відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З положень ч. 1 ст. 628 ЦК України слідує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У зв`язку з тим, що відповідач не повернув позивачу отриману ним 27 жовтня 2021 року позику в обумовлений сторонами строк до 05 листопада 2021 року, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з нього на користь позивача в примусовому порядку позики в сумі 200000 гривень.

Відповідно до статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В свою чергу відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У даній справі заперечуючи проти позову, представник позивача також зазначив, що відповідач написав розписку від 27 жовтня 2021 року в результаті можливої нестачі на роботі та під психологічним впливом позивача, проте належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надав, а тому суд вважає, що його заперечення проти позову є безпідставними.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних, то слід зазначити наступне.

Статтею 1050 ЦК України передбачені наслідки порушення договору позичальником. Так, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У свою чергу згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжує діяти на день ухвалення постанови апеляційним судом.

Оскільки, відповідач не повернув позивачу отриману ним позику в сумі 200000 гривень за договором позики від 27 жовтня 2021 року в обумовлений сторонами строк до 05 листопада 2021 року, то з відповідача на користь позивача слід стягнути три відсотки річних за період з 06 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року включно від суми позики 200000 гривень, що складає 1808 гривень 40 копійок.

А саме, 200000 (сума позики) х 3 % (три відсотків річних) : 365 (кількість днів у році) х 110 (кількість прострочених днів з 06 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року включно) = 1808 гривень 40 копійок.

Зважаючи на положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, то стягнення з відповідача трьох процентів річних за період з 24 лютого 2022 року по 25 жовтня 2022 року не відповідає вимогам закону, у зв`язку із чим в цій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

За змістом ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За вказаних обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір за подання позову до суду пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 2018 гривень 08 копійок.

На підставі ст.ст. 3, 6, 11, 15, 218, 509, 526, 530, 598, 599, 612, 625, 627-629, 1046-1051, п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 274, 279 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 27 жовтня 2021 року в розмірі 201808 (двісті одної тисячі вісімсот вісім) гривень 40 копійок, яка складається із суми позики в розмірі 200000 гривень та трьох відсотків річних за період з 06 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 1808 гривень 40 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору за подання позову до суду пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2018 (двох тисяч вісімнадцять) гривень 08 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду через Новоселицький райсуд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ляху Г.О.