ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2694/24 Справа № 205/5133/23 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О.С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Барильської А.П., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Маріупольської міської ради Донецької області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Маріуполі Донецької області помер його батько ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_2 було складено заповіт, яким він усе належне йому майно, де б воно не було і з чого б не складалося, заповів ОСОБА_1 14 грудня 2022 року органами ВДРАЦС було видано свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказував, що його батько ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Маріуполі, яке з 05 березня 2022 року перебуває в окупації. На час смерті батька він проживав у м.Харкові (Північна Салтівка), яке також зазнало значних руйнувань внаслідок військового вторгнення. Його будинок було зруйновано, тому він був змушений евакуюватися у безпечне місце, що також вимагало витрат часу та сил. Отримати свідоцтво про смерть батька він зміг лише після встановлення факту смерті у судовому порядку на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2022 року.

Зазначав, що 15 грудня 2022 року він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. На час подання заяви про прийняття спадщини після її відкриття минуло майже 9 місяців. При зверненні із заявою він керувався положеннями постанови Кабінету Міністрів України щодо перебігу строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття, зокрема, що строк зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці, тобто, станом на 15 грудня 2022 року строк прийняття спадщини не сплинув. Проте, висновком Верховного Суду вказано, що постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням чинного законодавства, а тому застосуванню не підлягає.

Посилаючись на те, що постановою ПН Івано-Франківського МНО ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом було відмовлено, просив суд ухвалити рішення, яким визнати причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними, визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю у 3 місяці.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він пропустив строк, визначений законом для прийняття спадщини, з поважних причин та він підлягає поновленню. Вказує про те, що нотаріус помилково керувався постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164. Нотаріус прийняв його заяву при прийняття спадщину після спливу 9 місяців після смерті спадкодавця помилково. Наполягає на тому, що обрав належний спосіб захисту свого порушеного права.

Відзив на апеляційну скаргу надано не було.

Позивачем було подано заяву про витребування доказів по справ та про забезпечення доказів по справі.

У вказаних заявах ОСОБА_1 просив витребувати у ПН Івано-Франківського МНО ОСОБА_3 спадкову справу №59/2022, заведену після смерті ОСОБА_2 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що копія спадкової справи міститься у матеріалах справи а.с.77-90 та позивачу було надано до неї доступ для ознайомлення в електронному вигляді.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалам справи, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 .

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 серпня 1996 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1

13 червня 2005 року ОСОБА_2 склав заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося, і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті, і на що він матиме право, заповів ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що було встановлено рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 грудня 2022 року.

15 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до ПН Івано-Франківського МНО ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2

18 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ПН Івано-Франківського МНО Чіпка І.П. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Згідно із витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Постановою ПП Івано-Франківського МЕНО ОСОБА_3 про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1/02-31 від 25 січня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність зареєстрованого права власності за померлим спадкодавцем на майно, на яке слід видати свідоцтво, а не у зв`язку із пропуском спадкоємцем строку на звернення із заявою про прийняття спадщини, на що, як на підставу свого позову, посилався ОСОБА_1 , судом роз`яснено, що позивачеві слід звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого цією статтею, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 26 вересня 2012 року у справі №6-85цс12, від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15 і підтримана Верховним Судом, зокрема у постановах від 28 лютого 2018 року в справі №318/1037/15-ц (провадження №61-4630св18), від 21 жовтня 2019 року в справі №662/1724/18 (провадження №61-9300св19), від 24 січня 2020 року в справі №192/1663/17 (провадження №61-7193св19).

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, визначеного статтею 1270 ЦК України, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи.

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №351/2403/17 (провадження №61-21751св18) зазначено, що «вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд має досліджувати поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій».

Крім того, оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібних висновків, дійшов Верховний Суд України у постановах від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17 та Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі №766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі №487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі №450/1383/18.

Позивач наголошує на тому, що він пропустив строк на прийняття спадщини після смерті батька та у даному позові ставить питання про надання додаткового строку посилаючись на ряд об`єктивних підстав.

Втім, як вірно зауважено судом першої інстанції, з матеріалів спадкової справи №59/2022, заведеної ПН Івано-Франківського міського нотаріального округу Чіпком І.П., встановлено, що 15 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про прийняття спадщини.

В матеріалах спадкової справи міститься копія заповіту від 13 серпня 2005 року, яким ОСОБА_2 усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, заповідав ОСОБА_1

18 січня 2023 року ОСОБА_5 подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Постановою ПН Івано-Франківського МНО Чіпком І.П. від 25 січня 2023 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 було відмовлено, оскільки в результаті проведеної перевірки та згідно отриманих даних встановлено, що відсутня інформація про зареєстровані права спадкодавця ОСОБА_2 на вказану квартиру чи її частку.

Тобто у даному випадку, хоча колегією суддів і вбачається, що нотаріус вчинив відповідну нотаріальну дію на підставі заяви про прийняття спадщини поданої з пропуском законодавчо встановлено строку, втім правових підстав для задоволення позову та визначення додаткового строку колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно

до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або

є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту непередбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу,

за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом

у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, провадження №12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, провадження №14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, провадження №14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі №925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

З врахуванням того, що нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 оскільки в результаті проведеної перевірки та згідно отриманих даних встановлено, що відсутня інформація про зареєстровані права спадкодавця ОСОБА_2 на вказану квартиру чи її частку, а не у зв`язку із пропуском позивачем строку на подання заяви про прийняття спадщини, задоволення цього позову не призведе до ефективного захисту порушених прав позивача.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позивач має право на звернення до суду із відповідним позовом про визнання права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька. А у разі відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії відносно іншого майна померлого ОСОБА_2 саме у зв`язку із пропуском строку, має право на подачу відповідного позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не повно дослідив та встановив обставини даної справи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: А.П.Барильська

М.О.Макаров