Справа № 368/129/24
Рішення

Іменем України

"16" квітня 2024 р. Кагарлицький районного суду Київської області в складі:

головуючого судді Іванюти Т.Є.

при секретарі Вареник О.Л.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні у м.Кагарлику цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Кагарлицького районного відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (м.Кагарлик, вул. Кооперативна, 19) про зняття арешту та заборони відчуження нерухомого майна, -

встановив :

Позивачка звернулася до суду з даним позовом в якому посилається на те, що згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.12.2012 року, вона є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Право власності на вищевказаний житловий будинок у встановленому законом порядку було зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності від 20.12.2012 р., № витягу 36846625.

Також, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, будівель і споруд, кадастровий номер 322228901:01:368:0022, та земельної ділянки площею 0,4091 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 322228901:01:368:0022, що розташовані біля житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Отже, ОСОБА_1 на праві приватної власності належать житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

На даний час ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса з метою відчуження житлового будинку та земельних ділянок. Проте, під час оформлення договору купівлі- продажу з`ясувалось, що в Державного реєстрі прав на нерухоме майно міститься запис про арешт та заборону на відчуження нерухомого майна, а саме вищезазначений будинок. Вказані арешт та заборона відчуження була внесена до реєстру на підставі постанови Відділу ДВС Кагарлицького районного управління юстиції АА №367053 від 26.05.2004 р.

Вказана постанова про встановлення арешту та заборони на відчуження нерухомого майна була винесена щодо нерухомого майна ОСОБА_2 проте, ОСОБА_2 помер ще ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до винесення постанови Відділу ДВС Кагарлицького районного управління юстиції АА №367053 від 26.05.2004 р.

Крім того, право власності на житловий будинок, щодо якого було винесено арешт та заборону на відчуження, виникло 20.12.2012 року, тобто в момент отримання позивачкою свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.12.2012 року.

Постановою Відділу ДВС Кагарлицького районного управління юстиції АА №367053 від 26.05.2004 р. встановлено арешт та заборону відчуження житлового будинку в момент коли ОСОБА_2 вже помер та коли право власності на будинок ще не виникло.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 звернулась до Кагарлицького відділу ДВС в Обухівському районі Київської області з заявою про надання інформації та роз`яснень щодо накладеного арешту та заборони. Проте, ОСОБА_1 повідомили, що на даний час у відділі на виконанні відсутні будь-які виконавчі провадження щодо ОСОБА_2 , а строк зберігання виконавчого провадження закінчився, тому скасувати арешт та заборону відчуження нерухомого майна не можливо.

А тому, просить суд скасувати арешт та заборону відчуження з усього нерухомого майна ОСОБА_2 , що були накладені згідно постанови Відділу ДВС Кагарлицького районного управління юстиції АА №367053 від 26.05.2004 р., записи про обтяження №22058 від 03.06.2004 року та №41228 від 24.06.2004 року, в тому арешт та заборону відчуження з житлового будинку ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Представник позивачки в підготовче засідання не з`явився, надіслав заяву в якій просить слухати справу у його відсутність, позов підтримує та просить його задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надіслав заяву в якій просить слухати справу у його відсутність.

Відповідно до ч.4 ст.200 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України визнання позову відповідачем у підготовчому судовому засіданні є підставою для ухвалення судового рішення у справі.

Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів

Так в судовому засіданні встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.12.2012 року, ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Право власності на вищевказаний житловий будинок у встановленому законом порядку було зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності від 20.12.2012 р., № витягу 36846625.

Також, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, будівель і споруд, кадастровий номер 322228901:01:368:0022, та земельної ділянки площею 0,4091 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 322228901:01:368:0022, що розташовані біля житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Отже, ОСОБА_1 на праві приватної власності належать житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

На даний час ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса з метою відчуження житлового будинку та земельних ділянок. Проте, під час оформлення договору купівлі- продажу з`ясувалось, що в Державного реєстрі прав на нерухоме майно міститься запис про арешт та заборону на відчуження нерухомого майна, а саме вищезазначений будинок. Вказані арешт та заборона відчуження була внесена до реєстру на підставі постанови Відділу ДВС Кагарлицького районного управління юстиції АА №367053 від 26.05.2004 р.

Вказана постанова про встановлення арешту та заборони на відчуження нерухомого майна була винесена щодо нерухомого майна ОСОБА_2 , в тому числі житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Проте, ОСОБА_2 помер ще ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до винесення постанови Відділу ДВС Кагарлицького районного управління юстиції АА №367053 від 26.05.2004 р.

Крім того, право власності на житловий будинок, щодо якого було винесено арешт та заборону на відчуження, виникло 20.12.2012 року, тобто в момент отримання позивачкою свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.12.2012 року.

Отже, постановою Відділу ДВС Кагарлицького районного управління юстиції АА №367053 від 26.05.2004 р. встановлено арешт та заборону відчуження житлового будинку в момент коли ОСОБА_2 вже помер та коли право власності на будинок ще не виникло.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 звернулась до Кагарлицького відділу ДВС в Обухівському районі Київської області з заявою про надання інформації та роз`яснень щодо накладеного арешту та заборони. Проте, ОСОБА_1 повідомили, що на даний час у відділі на виконанні відсутні будь-які виконавчі провадження щодо ОСОБА_2 , а строк зберігання виконавчого провадження закінчився, тому скасувати арешт та заборону відчуження нерухомого майна не можливо.

Враховуючи вказане, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про скасування арешту та заборони на відчуження на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент реєстрації арешту нерухомого майна), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент реєстрації арешту нерухомого майна), якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Доданими до цього позову документами підтверджується, що станом на час смерті ОСОБА_2 та встановленні арешту і заборони, не був та не міг бути власником житлового за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки власником зазначеного будинку є ОСОБА_1 . Наведене свідчить, що Кагарлицьким відділом ДВС було помилково накладено арешт та заборону на зазначений будинок.

Проте, у зв`язку зі знищенням матеріалів виконавчого провадження, немає ніякої можливості з`ясувати на підставі чого було накладено арешт та заборону на нерухоме майно, тобто будинок, а також неможливо вирішити питання про зняття арешту та заборони в позасудовому порядку.

Оскільки ОСОБА_1 не є стороною у виконавчому провадженні, в рамках якого було накладено арешт та заборону на будинок, вона не може звернутися до суду зі скаргою на бездіяльність посадової особи органу Державної виконавчої служби в порядку, передбаченому Розділом VII Цивільного процесуального кодексу України. Крім того, державний виконавець відділу виконавчої служби позбавлений можливості вчиняти виконавчі дії поза межами виконавчого провадження або відновлювати виконавче провадження, яке була закрито і знищено за строком зберігання.

Отже, порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту у позовному провадженні.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку раніше визначилися Законом України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року. На сьогодні цей Закон втратив чинність, однак він діяв на момент внесення запису про обтяження майна, яке наразі належить Позивачу та яке він має право успадкувати.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (тут і далі - у редакції, чинній на момент реєстрації арешту майна), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно- правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з приписами статті 2 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до Закону України "Про державну виконавчу службу" примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських управлінь юстиції, районних, міських (міст обласного значення), районних в містах відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції (далі - державні виконавці).

В силу положень частини першої статті 38 Закону України "Про виконавче провадження" уразі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, вищевказаними положеннями Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року на державного виконавця покладено обов`язок щодо зняття (скасування) арешту та заборони відчуження майна боржника у випадку закінчення виконавчого провадження. Натомість виконавче провадження, у якому було накладено арешт та заборону на будинок за адресою АДРЕСА_1 , було завершено без вирішення питання про зняття арешту і заборони з нерухомого майна. Крім того, матеріали виконавчого провадження, в якому було накладено арешт і заборону на будинок, знищені за строком зберігання, а тому з`ясувати з яких підстав було накладено арешт і заборону та коли виконавче провадження було завершено на даний час неможливо.

Як наслідок, запис про існування арешту і заборони досі міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що порушує права Позивача на розпорядження своєю власністю.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зміст цієї статті полягає, серед іншого, в тому, що має існувати обгрунтоване пропорційне іввідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Системний аналіз положень Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року вказує на те, що посадові особи органу ДВС діють лише в рамках відкритих виконавчих проваджень, а повноваження державного виконавця як щодо накладення арешту на майно, так і щодо його скасування можуть бути реалізовані ним винятково під час здійснення виконавчого провадження.

Проте, як вже зазначалося, виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт та заборону на нерухоме майно, власником якого є позивачка, поза всяким сумнівом, давно завершене та знищене за строком зберігання. Отже, відновлення виконавчого провадження неможливе, тоді як в силу вимог закону накладені арешт та заборона на майно боржника підлягає зняттю (скасуванню) саме в рамках виконавчого провадження і не інакше.

Разом з тим, законні права та інтереси ОСОБА_1 , за захистом яких вона звертається до суду, порушуються наявністю обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме арешт і заборона відчуження нерухомого майна, власником якого є Позивач, записи про обтяження №22058 від 03.06.2004 року та №41228 від 24.06.2004 року.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За визначеннями, наведеними у пунктах 1, 5 частини першої статті 2 цього Закону: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають, зокрема, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а інші обтяження.

При цьому необхідно зазначити, що обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обтяження речових прав на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З цього слідує, що обтяження, які підлягають державній реєстрації, вважаються припиненими з моменту державної реєстрації їх припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Законом до обтяжень віднесені: заборона відчуження, арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження.

Статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; б) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Отже, обтяження припиняються на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування обтяження. Відповідно, документом, що є підставою для державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили.

З огляду на викладене, наявність чинних арешту та заборони на будинок, накладених багато років тому та не анульованого з вини посадових осіб органу державної влади, поза сумнівом, порушує законні права та інтереси Позивача.

У зв`язку з наведеним, а також тим, що законом не визначено іншого порядку захисту порушеного права особи за таких обставин, ОСОБА_1 змушена звернутися до суду з позовом про зняття арешту та заборони з будинку, а в суду наявні всі підстави для зняття арешту.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно позивачки, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивачка в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту та заборони відчуження з усього нерухомого майна, захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки та необхідність захисту її права шляхом скасування такого арешту та заборони відчуження з усього нерухомого майна, а відтак і про задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. ст. 10, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.182, 331 ЦК України, ст. 1, 2, 38 ЗУ «Про виконавче провадження», суд, -

в и р і ш и в :

Позов задоволити

Скасувати арешт та заборону відчуження з усього нерухомого майна ОСОБА_2 , що були накладені згідно постанови Відділу ДВС Кагарлицького районного управління юстиції АА №367053 від 26.05.2004 р., записи про обтяження №22058 від 03.06.2004 року та №41228 від 24.06.2004 року, в тому арешт та заборону відчуження з житлового будинку ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 30 днів.

Повний текст рішення виготовлено 16.04.2024 року.

Суддя: Т.Є. Іванюта.