ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 369/3261/17

провадження № 61-11670св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Лідовця Р. А., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ;

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Безпалюк Наталії Володимирівни на постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення порушень права власності.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 2005 року він є власником двох земельних ділянок площею 0,1152 га, кадастровий номер :01:008:0018, та площею 0,0528 га, кадастровий номер :01:008:0019, на АДРЕСА_1 .

За підробленою довіреністю від його імені 05 лютого 2007 року вказані земельні ділянки були продані ОСОБА_3 , який 02 жовтня 2007 року подарував ці земельні ділянки ОСОБА_2 .

Рішенням Києво-Святошинького районного суду Київської області від 18 жовтня 2011 року у справі № 2-2125/11 було задоволено його позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Сікорська Н. І., про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, встановлення факту підроблення довіреності. Визнано факт підроблення довіреності, на підставі якої 05 лютого 2007 року був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки на АДРЕСА_1 та визнано даний договір недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 січня 2012 року у справі № 2-2125/11 апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2011 року в частині визнання факту підроблення довіреності скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Крім того, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2015 року у справі № 2-4420/12 було задоволено його позов до ОСОБА_2 , треті особи: Управління земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області, ОСОБА_3 , про визнання недійсними державних актів та витребування майна. Витребувано від ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0,1152 га та площею 0,0528 га на АДРЕСА_1 шляхом звільнення земельних ділянок від належного відповідачу майна. Визнано недійсними видані на ім`я ОСОБА_2 державні акти на право власності на земельні ділянки.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 23 червня 2015 року у справі № 2-4420/12 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким його позов до ОСОБА_2 про визнання недійсними державних актів та витребування майна задоволено частково. Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1152 га, кадастровий номер :01:008:0018, і земельну ділянку площею 0,0528 га, кадастровий номер :01:008:0019, на АДРЕСА_1 . В іншій частині його позов залишено без задоволення.

При цьому ОСОБА_1 вказував, що на належних йому земельних ділянках ОСОБА_2 почав будувати жилий будинок, який на час звернення до суду з позовом не прийнятий в експлуатацію, та не звільнив земельні ділянки від свого майна, всупереч вимогам рішення Апеляційного суду Київської області від 23 червня 2015 року у справі № 2-4420/12.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив зобов`язати відповідача здійснити знесення за власний рахунок збудованих ним споруд на земельних ділянках площею 0,1152 га, кадастровий номер :01:008:0018, та площею 0,0528 га, кадастровий номер :01:008:0019, на АДРЕСА_1 і звільнити ці ділянки від належного відповідачу майна.

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельні ділянки.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що за договорами дарування від 02 жовтня 2007 року ОСОБА_3 подарував йому земельні ділянки площею 0,1152 га, кадастровий номер :01:008:0018, та площею 0,0528 га, кадастровий номер :01:008:0019, на АДРЕСА_1 . На підставі цих договорів 27 березня 2012 року він отримав державні акти на право власності на вказані земельні ділянки та розпочав будівництво житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та барбекю, пробурив свердловину, спорудив підпірні стінки та басейн.

25 квітня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ним було зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами як на об`єкт незавершений будівництвом, готовністю 80 %, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, запис про право власності № 5539723.

Поряд з цими подіям, без його повідомлення рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2011 року, залишеним частково без змін рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 січня 2012 року, було визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 05 лютого 2007 року приватним нотаріусом Сікорською Н. І. за реєстровим № 93, на підставі якого попередній власник ОСОБА_3 набув у власність земельну ділянку площею 0,1152 га, кадастровий номер :01:008:0018, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та земельну ділянку площею 0,0528 га, кадастровий номер :01:008:0019, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які потім подарував ОСОБА_2 .

В подальшому рішенням Апеляційного суду Київської області від 23 червня 2015 року у справі № 2-4420/12 було витребувано у нього на користь ОСОБА_1 спірні земельні ділянки, однак відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними виданих на ім`я ОСОБА_2 державних актів на право власності на зазначені земельні ділянки, оскільки позивач не довів, що ці акти були видані з порушенням вимог закону.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні первісного позову та визнати за ним право власності на:

- земельну ділянку площею 0,1152 га, кадастровий номер :01:008:0018, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224;

- земельну ділянку площею 0,0528 га, кадастровий номер :01:008:0019, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року, у задоволенні первісного та зустрічного позовів у цій справі відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що на час будівництва та реєстрації права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами як на об`єкт незавершений будівництвом, готовністю 80 %, ОСОБА_2 був законним власником земельних ділянок, на яких розташований цей об`єкт незавершеного будівництва, тобто мав законне право здійснювати його будівництво згідно зі статтею 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Рішення суду про витребування спірних земельних ділянок на користь ОСОБА_1 набрало законної сили вже після початку будівництва та реєстрації права власності на належний ОСОБА_2 об`єкт незавершений будівництвом, а докази того, що державні акти ОСОБА_2 були видані з порушенням вимог закону, відсутні.

Тому, з огляду на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2011 року, залишене частково без змін рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 січня 2012 року, право власності ОСОБА_1 на спірні земельні ділянки було порушено не ОСОБА_2 , а іншою особою, внаслідок дій якої ці ділянки вибули з власності ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суди виходили з того, що набувши право власності на спірний об`єкт незавершеного будівництва, готовністю 80 %, відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до нього перейшло також право власності на земельні ділянки або їх частину, на яких розміщений цей об`єкт незавершеного будівництва. Однак ОСОБА_2 не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що для обслуговування належного йому об`єкта незавершеного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , необхідна вся площа земельних ділянок за кадастровими номерами :01:008:0018 та :01:008:0019.

Постановою Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання здійснити за власний рахунок знесення споруд і звільнення земельних ділянок від майна скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що рішення суду про витребування спірних земельних ділянок визначило, що їх єдиним правомірним власником є ОСОБА_1 . Оскільки ОСОБА_2 незаконно володів цими земельними ділянками, тому обґрунтованим є висновок, що зведений ним об`єкт незавершеного будівництва має розглядатися як самочинне будівництво, так як воно здійснено без згоди власника земельної ділянки. Звертаючись до суду з позовом про знесення самочинного будівництва та звільнення земельних ділянок, позивач лише додатково підтвердив те, що він не схвалив здійснення відповідачем будівництва на своїй земельній ділянці.

Суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили добросовісність/недобросовісність дій ОСОБА_2 , який здійснював будівництво на спірній земельній ділянці, яку отримав за безоплатним договором дарування, та яка надалі була витребувана у відповідача на користь законного власника, та чи свідомо відповідач вчиняв відповідні дії.

Також суди не врахували та не дали оцінки тим обставинам, що на час отримання відповідачем містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 16 травня 2012 року № 88/2012 та технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 вже існував судовий спір за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Сікорська Н. І., про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, встановлення факту підроблення довіреності, а на час реєстрації відповідачем права власності на незавершений будівництвом об`єкт позивач уже звернувся з позовом про визнання недійсним договору дарування, за яким ОСОБА_2 набув спірну земельну ділянку.

Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув усіх порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий апеляційний розгляд. При цьому Верховний Суд зазначив, що суд має встановити, чи є набувач ділянки добросовісним, чи було відомо йому про те, що земельна ділянка перебувала у спорі, чи мав він можливість брати участь у процесі з приводу вирішення юридичної долі спірної ділянки, чи відповідатиме рішення про знесення критеріям справедливості у демократичному суспільстві.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2020 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання здійснити за власний рахунок знесення споруд і звільнення земельних ділянок від майна скасовано й ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення позову. Зобов`язано ОСОБА_2 здійснити за власний рахунок знесення збудованих ним споруд на земельних ділянках площею 0,1152 га, кадастровий номер :01:008:0018, та площею 0,0528 га, кадастровий номер :01:008:0019 на АДРЕСА_1 і звільнити ці ділянки від належного відповідачу майна.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що частково задовольняючи позов ОСОБА_1 у справі № 2-4420/12, суди встановили як незаконність вибуття спірних земельних ділянок з володіння позивача поза його волею, так і незаконність володіння цими ділянками відповідачем. Оскільки ОСОБА_1 є правомірним власником спірних земельних ділянок, на якій ОСОБА_2 побудував спірний об`єкт будівництва, тому ці земельні ділянки підлягають поверненню правомірному власникові у порядку частини третьої статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно, помилковим є висновок суду першої інстанції у справі, яка переглядається, про те, що будівництво спірного майна відповідач здійснював на належній йому земельній ділянці, воно зареєстроване в установленому порядку, а тому не є самочинним.

Також суд першої інстанції не врахував та не дав оцінки тим обставинам, що на час отримання відповідачем містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 16 травня 2012 року № 88/2012 та технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 вже існував судовий спір за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Сікорська Н. І., про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, встановлення факту підроблення довіреності, а на час реєстрації за ОСОБА_2 права власності на незавершений будівництвом об`єкт позивач уже звернувся з позовом про визнання недійсним договору дарування, за яким ОСОБА_2 набув спірну земельну ділянку.

За таких обставин, оскільки набувач земельної ділянки діяв недобросовісно, знаючи що земельна ділянка, на якій велось будівництво перебувала у спорі, тоді як зведення споруди на земельній ділянці всупереч волі власника протирічить правилам цивільного обігу, то рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Безпалюк Н. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 184/104/17, від 21 червня 2023 року у справі № 755/8845/17, а також - не дослідив зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

23 жовтня 2023 року справа № 369/3261/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2024 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Безпалюк Н. В. мотивована тим, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_2 не був учасником справи № 2-2125/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, встановлення факту підроблення довіреності, а рішення Апеляційного суду Київської області від 23 червня 2015 року у справі № 2-4420/12, яким витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спірні земельні ділянки, було ухвалено після отримання державних актів на зазначені земельні ділянки, містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 16 травня 2012 року № 88/2012, а також після зведення спірного об`єкта незавершеного будівництва. Тому апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 діяв недобросовісно.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

За договорами дарування від 02 жовтня 2007 року, посвідченими приватним нотаріусом Сікорською Н. І. за реєстровими номерами 2357 та 2361, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1152 га, кадастровий номер :01:008:0018, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та земельну ділянку площею 0,0528 га, кадастровий номер :01:008:0019, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться на АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаних договорів ОСОБА_2 отримав державний акт серії ЯЛ № 388348, виданий 27 березня 2012 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01271, про право власності на земельну ділянку площею 0,1152 га, кадастровий номер :01:008:0018, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться на АДРЕСА_1 , а також - державний акт серії ЯЛ № 388349, виданий 27 березня 2012 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01270, про право власності на земельну ділянку площею 0,0528 га, кадастровий номер :01:008:0019, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться на АДРЕСА_1 .

Відповідно до містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 16 травня 2012 року № 88/2012 та технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_2 розпочав будівництво житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та барбекю на належних йому на той час спірних земельних ділянках.

25 квітня 2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, як на незавершений будівництвом об`єкт готовністю 80 %, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, запис про право власності за № 5539723.

При цьому рішенням Києво-Святошинького районного суду Київської області від 18 жовтня 2011 року у справі № 2-2125/11 було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Сікорська Н. І., про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, встановлення факту підроблення довіреності. Визнано факт підроблення довіреності, на підставі якої 05 лютого 2007 року був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки на АДРЕСА_1 та визнано даний договір недійсним, на підставі якого ОСОБА_3 набув у власність земельну ділянку площею 0,1152 га, кадастровий номер :01:008:0018, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та земельну ділянку площею 0,0528 га, кадастровий номер :01:008:0019, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться на АДРЕСА_1 . У зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання зазначеного договору дійсним відмовлено (т.1 а.с.4-7).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 січня 2012 року у справі № 2-2125/11 апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2011 року в частині визнання факту підроблення довіреності скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін (т.1 а.с.8-11).

Крім того, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2015 року у справі № 2-4420/12 було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Управління земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області, ОСОБА_3 , про визнання недійсними державних актів та витребування майна. Витребувано від ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0,1152 га та площею 0,0528 га на АДРЕСА_1 шляхом звільнення земельних ділянок від належного відповідачу майна. Визнано недійсними видані на ім`я ОСОБА_2 державні акти на право власності на земельні ділянки.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 23 червня 2015 року у справі № 2-4420/12 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними державних актів та витребування майна задоволено частково. Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1152 га, кадастровий номер :01:008:0018, і земельну ділянку площею 0,0528 га, кадастровий номер :01:008:0019, на АДРЕСА_1 . В іншій частині позов ОСОБА_1 залишено без задоволення (т.1 а.с.12-16).

Зазначене рішення Апеляційного суду Київської області від 23 червня 2015 року в касаційному порядку не оскаржувалося.

За змістом вказаного рішення Апеляційного суду Київської області від 23 червня 2015 року у справі № 2-4420/12 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про звільнення земельних ділянок від майна добросовісного набувача та визнання недійсними державних актів на право власності на зазначені земельні ділянки, виданих на ім`я ОСОБА_2 , відмовлено в зв`язку з невстановленням передбачених законом підстав для визнання згаданих державних актів недійсними при витребуванні майна від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України та недоведеністю того, що державні акти на момент їх видачі ОСОБА_2 як набувачу земельних ділянок були видані з порушенням вимог закону, всупереч укладеним угодам.

Згідно з висновком експерта від 27 серпня 2018 року № 01/06-2018, складеним за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, об`єкти, розміщені за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктами нерухомого майна. Об`єкти, розміщені за вказаною адресою та позначені в технічному паспорті під літ. «А» - житловий будинок та під літ. «В» - гараж, є будівлями, а інші об`єкти, зазначені в технічному паспорті, зокрема басейн літ. «Б», підпірні стіни І-V, свердловина літ. «К», септик літ. «С», огорожа, камера для інженерного обладнання VI є спорудами. Басейн літ. «Б», підпірні стіни ІІІ, ІV, V збудовані на земельній ділянці площею 0,0528 га, кадастровий номер :01:008:0019, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, з урахуванням інженерно-геологічних вишукувань та відповідно до робочого проєкту як складові об`єкта незавершеного будівництвом, готовність 80 %, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, запис про право власності № 5539723 за ОСОБА_2 . Вказані басейн літ. «Б», підпірні стіни ІІІ, ІV, V збудовані для запобігання зсуву ґрунту і родючого прошарку, їх демонтаж призведе до зсуву ґрунту, невідповідності збудованого об`єкта проєкту, а отже, і можливого руйнування об`єктів, зокрема незавершеного будівництвом об`єкта (житловий будинок літ. «А») готовністю 80 % (т.1 а.с.161-202)

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Безпалюк Н. В. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частини перша, четверта статті 376 ЦК України).

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлений власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) викладено правовий висновок про те, що в силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Верховний Суд України в постанові від 19 квітня 2017 року у справі № 354/612/13-ц вказав, що з урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

В постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17 (провадження № 61-20491св19) зазначено, що задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, в тому числі визнання недійсними договорів про відчуження майна. Аналіз частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Згідно з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2020 року у справі № 911/1455/19, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому, реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 909/472/18.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19) та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зроблено висновок про те, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно ніж ті, що встановлені цією статтею. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво, у силу наведених положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Отже, державна реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво, не виключає можливість знесення такого об`єкта нерухомості в порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року в цій справі (провадження № 61-8497св21), в якій колегія суддів Касаційного цивільного суду дійшла переконання, що за обставин справи, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній білянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного, будівництва навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На виконання вказівок Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2022 року (провадження № 61-8497св21), а також з урахуванням вищевказаних правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 354/612/13-ц, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19), від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19), від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) та в постановах Верховного Суду від 24 квітня 2020 року у справі № 911/1455/19, від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17 (провадження № 61-20491св19), апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки судовими рішеннями у справах № 2-2125/11 та № 2-4420/12 підтверджено, що він є єдиним правомірним власником земельної ділянки площею 0,1152 га, кадастровий номер :01:008:0018, та земельної ділянки площею 0,0528 га, кадастровий номер :01:008:0019, що знаходяться на АДРЕСА_1 , натомість ОСОБА_2 незаконно володів цими земельними ділянками та без згоди їх власника, тобто самочинно, побудував на них спірний об`єкт незавершеного будівництва.

Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтованого виходив з того, що дії відповідача не можуть вважатися добросовісними, оскільки на час отримання відповідачем містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 16 травня 2012 року № 88/2012 та технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 вже існував судовий спір за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Сікорська Н. І., про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, встановлення факту підроблення довіреності, а на час реєстрації за ОСОБА_2 права власності на незавершений будівництвом об`єкт позивач уже звернувся з позовом про визнання недійсним договору дарування, за яким ОСОБА_2 набув вищевказані земельні ділянки.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не був учасником справи № 2-2125/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, встановлення факту підроблення довіреності, а рішення Апеляційного суду Київської області від 23 червня 2015 року у справі № 2-4420/12, яким витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спірні земельні ділянки, було ухвалено після отримання державних актів на зазначені земельні ділянки, містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 16 травня 2012 року № 88/2012, а також після зведення спірного об`єкта незавершеного будівництва, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки не спростовують тих обставин, що незавершений будівництвом об`єкт побудований ним на земельній ділянці, яка йому не належала, є самочинним будівництвом, а реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 184/104/17, від 21 червня 2023 року у справі № 755/8845/17 є необґрунтованим, оскільки висновки суду апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах,а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то доводи касаційної скарги про недослідження апеляційним судом наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду, питання обґрунтованості висновків цього суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Безпалюк Наталії Володимирівни залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: Р. А. Лідовець

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович