Справа № 342/591/23
Провадження № 22-ц/4808/128/24
Головуючий у 1 інстанції Андріюк І. Г.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Струтинської Д.В.,

з участю ОСОБА_1 , його представника і представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володінняза апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Городенківського районного суду від 17 жовтня 2023 року під головуванням судді Андріюк І.Г. у м. Городенка,

в с т а н о в и в:

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що спірний трактор зареєстрований згідно свідоцтва про реєстрацію за ОСОБА_3 , він володіє та користується вказаним трактором на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 11.01.2023, оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу знаходиться у нього. Відповідач 06.01.2023 незаконно заволодів вказаним трактором, який знаходився у його домогосподарстві. На підставі ухвали Городенківського районного суду від 30.03.2023 задоволено його скаргу та зобов`язано внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР та 01.04.2023 до ЄРДР внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України.

ОСОБА_2 у своїх поясненнях визнає факт того, що забрав трактор без дозволу, проте відмовляється його повернути.

Просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 транспортний засіб трактор колісний марки «Т-16М», 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , заводський № НОМЕР_2 та передати його йому.

Рішенням Городенківського районного суду від 17 жовтня 2023 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що права позивача не порушені і захисту не підлягають.

Апелянт вказує на те, що витребування майна із чужого незаконного володіння це передбачений законом спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Тому одним із основних речово-правових засобів захисту права власності є позов про витребування майна з чужого незаконного володіння.

ОСОБА_1 як позивач за віндикаційним позовом є власником, який позбавлений володіти річчю. Він є законним титульним володільцем майна та особою, яка хоч і не є власником такого майна, але володіє ним на підставі, передбаченій законом або договором.

Відповідач є особа, яка незаконно та без належної правової підстави володіє чужим майном.

Апелянт вказує на те, що пред`явлення віндикаційного позову передбачає таку умову, як вибуття майна з володіння власника чи титульного володільця.

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник. Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 січня 2024 року залучено до участі у справі ОСОБА_3 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

ОСОБА_1 та його представник, апеляційну скаргу підтримали з мотивів наведеній у ній.

Представник відповідача адвокат Гедзик В.М. вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що права позивача не порушені та захисту не підлягають, оскільки ні позивач, ні відповідач не є власниками трактора, а таким є ОСОБА_3 , який до суду з позовом не звертався, тому відсутні підстави для витребування спірного трактора у відповідача, на користь особи, яка не є його власником.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлено, що ОСОБА_3 є власником транспортного засобу - трактора Т-16 М, 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , заводський номер НОМЕР_2 на підставі свідоцтва про його реєстрацію серії НОМЕР_3 від 18.01.2006 (а.с. 5).

Відповідно до довіреності від 04.08.2016 із строком дії до 04.08.2019, посвідченої державним нотаріусом Теребовлянської державної нотаріальної контори Хомутовою О.М., реєстраційний № 621, ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 або ОСОБА_2 кожного діяти самостійно, а саме: укладати правочини щодо розпорядження та експлуатації транспортного засобу, зокрема: продати за ціну на умовах на власний розсуд, обміняти, здати в оренду (найм), позичку, страхувати належний йому трактор колісний на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 від 18.01.2006, виданого Теребовлянський РІДТН, щодо транспортного засобу марки Т-16М, 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , заводський номер НОМЕР_2 (а.с. 7).

ОСОБА_1 на підставі довіреності від 11.01.2023 із строком дії до 11.07.2023 має право володіння, користування, експлуатації та розпорядження належним ОСОБА_3 трактором (а.с. 6).

З копії витягу з ЄРДР від 01.04.2023 про внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення за ст.356 КК України убачається, що 06.01.2023 ОСОБА_2 прийшов до господарства, в якому він зареєстрований по АДРЕСА_1 , звідки з подвір`я самовільно, всупереч встановленому законом порядку, забрав до свого фактичного місця проживання трактор колісний марки Т-16 М, 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 належить ОСОБА_3 (а.с. 8).

Згідно копії протоколу одночасного допиту осіб від 14.04.2023 за участі свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , долученого позивачем до справи, ОСОБА_1 повідомив, що з 2016 року користувався трактором по довіреності, яку оформив із власником ОСОБА_3 , та зазначив, що жодних грошових коштів за трактор ОСОБА_3 не платив, оскільки була домовленість про оплату за трактор після ремонту або переоформлення документів на нього. Водночас свідок ОСОБА_2 повідомив, що придбав вказаний трактор спільно з батьком ОСОБА_1 у 2016 році у власника ОСОБА_3 та особисто сплатив останньому грошові кошти в сумі 2100 або 2200 доларів США, які передала його мати ОСОБА_4 . Зазначив, що його батько ОСОБА_1 знав про передачу грошових коштів. Даний трактор привезли евакуатором, оскільки був несправним, та здійснювали його ремонт. ОСОБА_2 особисто їздив за деталями до трактора. Обставини переміщення трактора пояснив тим, що мати відповідача та колишня дружина позивача ОСОБА_4 дала таку вказівку, щоб він не був у користуванні нової співмешканки ОСОБА_1 (а.с. 9).

Відповідно до копії постанови від 14.04.2023, кримінальне провадження №000034 від 01.04.2023 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (а.с. 12).

З заяви-розписки ОСОБА_3 убачається, що він 04.08.2016 продав ОСОБА_2 за 1500 доларів США трактор колісний марки Т-16 М, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належав йому на підставі свідоцтва про реєстрацію машини серії НОМЕР_3 від 18.01.2006. Грошові кошти у сумі 1500 доларів США отримав від ОСОБА_2 04.08.2016 року. Договір купівлі-продажу та перереєстрація вказаного трактора не здійснювалася через брак коштів, тому була видана довіреність. Також зазначив, що саме ОСОБА_2 придбав у нього трактор (а.с. 65).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише уразі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи,якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику,наукові дослідження тощо (Воловик проти України, № 15123/03, § 45, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), 06 грудня 2007року).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми:перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED проти України, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня2014 року).

Вирішуючи спори про витребування майна з чужого незаконного володіння судам слід встановити чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння, оскільки саме наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача, якому воно було передано за відплатним договором.

У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 522/8412/19 (провадження № 61-10353св22) зазначено, що при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема, на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17 (провадження № 61-29040св18)).

Таким чином, право на витребування майна від добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі.

Однак, судом першої інстанції при розгляді справи не було враховано, що до суду за захистом свого порушеного права може звертатися не лише власник майна, який на момент подання позову не володіє ним, а й особа, яка хоча і не є власником такого, але в якої таке майно перебуває у володінні.

Витребування майна із чужого незаконного володіння - це передбачений законом спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення майна з чужого незаконного володіння з метою відновлення права використання.

В цьому випадку ОСОБА_1 є володільцем майна, тобто особою, яка хоча і не є його власником, але в якої це майно перебуває у володінні та користуванні на підставі довіреності від 15.11.2023, виданої ОСОБА_3 строком на три роки і дійсна до 15.11.2026 року, яка зареєстрована у реєстрі за №1307 та посвідчена державним нотаріусом Теребовлянської державної нотаріальної контори. У довіреності зазначено, що власник уповноважив ОСОБА_1 та/або ОСОБА_5 , які можуть діяти як разом так і окремо, укладати правочини щодо розпорядження та експлуатації транспортного засобу, зокрема: продати за ціну і на умовах на власний розсуд, обміняти, здати в оренду (найм), позичку, страхувати належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_3 , виданий Теребовлянською РІДТН від 18 січня 2006 року, трактор колісний марки Т-16 М, 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , заводський номер НОМЕР_2 .

З урахуванням вищенаведеного, ОСОБА_1 є особою, яка позбавлена права користуватися і володіти належним йому майном, яке вибуло з володіння не з його волі. При цьому ОСОБА_2 в свою чергу є особою, яка незаконно та без належної правової підстави володіє чужим майном. Тому відновленню підлягає становище позивача, що існувало до його порушення, шляхом повернення майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , з метою відновлення права володіння та користуванняОСОБА_1 таким майном, а саме: транспортним засобом трактор колісний марки «Т-16М», 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , заводський № НОМЕР_2 .

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у повному обсязі не з`ясував обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків,викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду слід скасувати з ухваленням нового судового рішення, яким позов задовольнити та витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 транспортний засіб трактор колісний марки «Т-16М», 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , заводський № НОМЕР_2 та передати його ОСОБА_1 .

Щодо вимоги про стягнення витрат на проведення оцінки трактора, то суд вважає, що у їх стягненні слід відмовити, оскільки ОСОБА_1 не надано належних доказів проведення такої оцінки і дані про це відсутні в матеріалах справи.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат,пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частиною першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості,виходячи з конкретних обставин справи.

На підтвердження витрат на правову допомогу у розмірі 6 000 грн представником позивача надано наступні докази: договір про надання правової (правничої) допомоги від 17.05.2023; розрахунок винагороди згідно договору про надання правової (правничої) допомоги; акт-приймання-передачі виконаної роботи від 17.05.2023; квитанція прибуткового касового ордеру №47 від 17.05.2023 (а.с. 19-23).

Зважаючи на викладене, обставини справи та її складність, наявність доказів фактичного понесення позивачем витрат на правову допомогу у заявленому розмірі, суд надходить до висновку про те, що позивачем доведено понесення витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 6 000 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у загальній сумі 2 684 грн за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Городенківського районного суду від 17 жовтня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 транспортний засіб трактор колісний марки «Т-16М», 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , заводський № НОМЕР_2 та передати його ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 2 684 грн за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 січня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин