ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 705/3944/22
Провадження № 22-ц/821/47/24
Категорія: 301030300

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Сіренка Ю.В.

за участю секретаря: Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Яроміч Ольга Володимирівна

відповідач: ОСОБА_2

представник відповідача: адвокат Гребенюк Сергій Анатолійович

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Яроміч Ольги Володимирівни на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2023 року (ухваленого під головуванням судді Орендарчука М.П. в приміщенні Христинівського районного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на майно,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

07 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на майно.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14.07.2012 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, згідно умов якого відчужувач передав у власність набувачеві квартиру АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчено державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л., реєстраційний номер 3-1626 від 14.07.2012 року.

Також, 14.07.2012 року державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л. накладено заборону відчуження нерухомого майна у зв`язку з укладенням договору довічного утримання, яка було зареєстрована у реєстрі заборон відчуження за №3-1627 від 14.07.2012 року.

Договір довічного утримання також зареєстровано у Державному реєстрі правочинів, номер правочину 5101164 від 14.07.2012 року.

Позивач вказує, що належним чином виковував умови договору, матеріально забезпечував свого вітчима, забезпечував його щоденним триразовим калорійним харчуванням, надавав побутові послуги, забезпечував належним лікуванням тощо.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Всі витрати на його поховання також здійснив позивач.

04.01.2022 року державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори було припинено обтяження заборону на нерухоме майно, накладену згідно договору довічного утримання, на підставі заяви позивача- набувача за договором довічного утримання - у зв`язку зі смертю відчужувача.

Однак, зазначає позивач, 23.09.2022 року з Інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно йому стало відомо про те, що власником належної йому за договором довічного утримання квартири, з 09.08.2022 року є ОСОБА_2 донька померлого. Право власності на квартиру зареєстровано приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3

09.08.2022 року у Державному реєстрі прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за донькою померлого ОСОБА_2 .

Враховуючи викладені обставини, вказує ОСОБА_1 , він змушений звернутися до суду із відповідним позовом, в якому просив:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л., реєстраційний номер 3-1626 від 14.07.2012 року.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 жовтня 2022 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з заявленими самовідводами суддів Уманського міськрайонного суду Черкаської області, матеріали цивільної справи №705/3944/22 направлено до Христинівського районного суду Черкаської області.

Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області від 19.12.2022 справу прийнято до свого провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки позивач не виконав вимоги, передбачені у договорі довічного утримання (догляду), а також вимог чинного на той час законодавства України та не звернувся до органів БТІ з заявою про державну реєстрацію договору довічного утримання (догляду) та, як наслідок договір не був зареєстрований у відповідності до законодавства України, а отже, в розумінні ст. 745 ЦК України цей договір є недійсним.

Таким чином, позовна вимога щодо визнання права власності на спірну квартиру за договором довічного утримання (догляду) від 14.07.2012 року не може бути задоволена, оскільки згідно норм законодавства та самого договору довічного утримання (догляду), право власності у набувача виникає з моменту державної реєстрації, натомість оскільки така реєстрація проведена не була, що в свою чергу призводить до недійсності такого правочину.

Оскільки після укладання договору довічного утримання (догляду) від 14.07.2012 року, позивачем реєстрація права власності на спірну квартиру не була проведена, як того вимагало діюче на той час законодавство, то на час прийняття відповідачем спадщини власником квартири був вказаний її батько ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому відповідач правомірно успадкувала після його смерті належне їй спадкове майно.

Також суд першої інстанції зазначив, що оскільки договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача, тому такий договір від 14.07.2012 року не може бути визнаним дійсним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 20 жовтня 2023, представник ОСОБА_1 адвокат Яроміч О.В. вважаючи, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга зокрема, мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на той факт, що Договір довічного утримання від 14.07.2012 року посвідчено державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л., реєстраційний номер 3-1626 від 14.07.2012 року та зареєстровано у Державному реєстрі правочинів, номер правочину 5101164 від 14.07.2012 року, що свідчить про виконання усіх діючих на той час умов для набуття права власності на спірне майно.

Особа, що подала апеляційну скаргу звертає увагу, що правовідносини, які виникли між сторонами мають регулюватися нормами законодавства, які були діючими на момент укладення договору довічного утримання, а не на момент звернення до суду з позовом, як про це вказує суд.

Вказує, що на дату укладення позивачем вищезазначеного договору дійсно існувала суперечність між одночасно чинними нормами ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» та ч. 4 ст. 334 ЦК України щодо питання виникнення в набувача нерухомого майна права власності.

Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року, скаржник вказує, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору, незалежно від чого чи здійснила така особа в подальшому реєстрацію свого права.

Враховуюче наведене, вважає, що позивач ОСОБА_1 є власником спірної квартири з моменту укладення договору довічного утримання від 14.07.2012 року.

Також вважає, що позивачем обрано належний спосіб захисту порушеного права, як визнання права власності, оскільки таке право іншими особами не визнається.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 адвокат Гребенюк С.А. вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що спростовуються нормами законодавства, вказуючи, що рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Яроміч О.В. залишити без задоволення, а рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2023 року залишити без змін.

Фактичні обставини справи

Як встановлено судом першої інстанції, 14.07.2012 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, згідно умов якого відчужувач передав у власність набувачеві квартиру АДРЕСА_1 .

Даний договір було посвідчено державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л., реєстраційний номер 3-1626 від 14.07.2012 року.

Також, 14.07.2012 року державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л. було накладено заборону відчуження нерухомого майна у зв`язку з укладенням договору довічного утримання, яка була зареєстрована у реєстрі заборон відчуження за №3-1627 від 14.07.2012 року.

Договір довічного утримання також було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів, номер правочину 5101164 від 14.07.2012 року.

Позивач належним чином виковував умови договору, матеріально забезпечував свого вітчима, забезпечував його щоденним триразовим калорійним харчуванням, надавав побутові послуги, забезпечував належним лікуванням тощо.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Всі витрати на його поховання також здійснив позивач.

04.01.2022 року державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори було припинено обтяження заборони на нерухоме майно, накладену згідно договору довічного утримання, на підставі заяви позивача- набувача за договором довічного утримання - у зв`язку зі смертю відчужувача.

23.09.2022 року з Інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно, позивачу стало відомо про те, що власником належної йому за договором довічного утримання квартири, з 09.08.2022р. є стороння особа.

09.08.2022 року у Державному реєстрі прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за донькою померлого - ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 .

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Яроміч О.В. підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76-82 ЦПК.

Згідно пункту 81 Постанови Великої Палата Верховного суду від 18.03.2020 року по справі №129/1033/13-ц принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов?язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що останній не є власником спірної квартири, оскільки, уклавши Договір довічного утримання 14.07.2012 року, ОСОБА_1 не здійснив державну реєстрацію свого права в Бюро технічної інвентаризації, як того вимагало діюче на той час законодавство, а відтак не набув титул власника майна.

Колегія суддів з такими твердженнями місцевого суду не погоджується, з огляду на наступне.

У справі, що переглядається, застосуванню підлягають норми законодавства щодо державної реєстрації договору довічного утримання, які діяли на момент укладення такого правочину, тобто станом на 14 липня 2012 року.

Так, згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За приписами ст. 745 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору довічного утримання) договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Статтею 748 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору довічного утримання) унормовано, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору довічного утримання) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

У постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і, відповідно, виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул.

Особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до статей 334, 748 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу, необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в набувача нерухомості прав власника на це майно.

Таким чином, на переконання колегії суддів, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором довічного утримання виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.

Отже, особа, яка до 01 січня 2013 року отримала нерухоме майно за договором довічного утримання, державну реєстрацію якого було здійснено належним чином, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору довічного утримання, незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Оскільки договір довічного утримання від 14 липня 2012 року, посвідчений державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л., реєстраційний номер 3-1626, 14.07.2012 року був зареєстрований у Державному реєстрі правочинів за реєстраційним номером 5101164, позивач ОСОБА_1 набув право власності на спірний об`єкт нерухомого майна.

Також, 14.07.2012 року державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л. було накладено заборону відчуження нерухомого майна у зв`язку з укладенням договору довічного утримання, яка було зареєстрована у реєстрі заборон відчуження за №3-1627 від 14.07.2012 року, яку 04 січня 2022 року було припинено у зв`язку зі смертю відчужувача.

Суд першої інстанції на зазначене вище належної уваги не звернув та помилково керувався тим, що позивач не зареєстрував за собою право власності на спірне нерухоме майно, тому в нього відсутнє право власності на спірну квартиру.

Надаючи оцінку ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права апеляційний суд звертає увагу на наступне.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

ОСОБА_1 способом захисту своїх прав обрав визнання за собою права власності на спірну квартиру.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що, на думку позивача, право власності на спірне майно зареєстровано за особою, яка не мала права його набувати та є його незаконним володільцем, оскільки зазначене майно вже було відчужене позивачу за договором довічного утримання від 14 липня 2012 року.

Водночас, задоволення вимоги, заявленої позивачем, не приведе до поновлення майнових прав позивача. Зазначене свідчить про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Згідно із частиною другою статті 184 ЦК України річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

За загальним правиломякщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

Якщо ж позивач вважає, що ОСОБА_2 не набула права власності на отримане нею спірне майно, зокрема, тому, що титульним власником є ОСОБА_1 з 2012 року, то останній вправі скористатися передбаченими законодавством зобов`язально-правовими способами захисту права власності. Для застосування таких способів захисту немає потреби у визнанні права власності на спірне майно.

Отже, ураховуючи викладене, позовна вимога ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну квартиру не може бути задоволена з мотивів, викладених у цій постанові.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлене із неправильним застосуванням норм матеріального та із порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, воно не може залишатися в законній силі, а тому підлягає зміні із викладенням мотивувальної частини судового рішення в редакції цієї постанови.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено: якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд змінив судове рішення лише щодо мотивів відмови у задоволенні позову, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 258, 374,376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Яроміч Ольги Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2023 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на майно - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Л.І. Василенко

Ю.В. Сіренко

(повний текст постанови суду виготовлено 31 січня 2024 року)