Справа № 175/3743/22
Провадження № 2/175/1045/22
РІШЕННЯ

Іменем України

"11" січня 2024 р. смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Білоусової О.М.,

за участю секретаря судового засідання Гула А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Фінвест Груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. про визнання правочинів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом про визнання правочинів недійсними, в якому зазначив, що 15.06.2006 між АКБ «Райфазейнбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір від 15.06.2006, а також 20.03.2007 між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір від 20.03.2007. Відповідно до зазначених договорів, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 160000 доларів США та 50000 США відповідно.

Рішенням суду від 24.09.2012 року задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором від 15.06.2006 року у pозмірі 1 138 242 грн. 70 коп. та судовий збір. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором від 20.03.2007 року у pозмірі 270 084 грн. 22 коп. Рішення суду набрало законної сили 25.01.2013 року, були видані виконавчі листи, які були пред`явлені на примусове виконання.

27 червня 2019 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Факторингова компанія «Фінвест Груп» укладено договір факторингу № 27/06/19/1 від 27.06.2019 року про передачу/прийняття грошової вимоги. За договором факторингу позивач одержав право вимагати належного виконання всіх зобов`язань за вказаними кредитними договорами, розмір яких становить - 1 408 073,74 грн.

В подальшому, позивачем як новим кредитором було скеровано заяву про заміну сторони виконавчого провадження до суду.

Ухвалою суду від 12 вересня 2019 року заяву позивача було задоволено та замінено стягувача на його правонаступника ТОВ «Факторингова компанія «Фінвест Груп». На данний час здійснюється примусове виконання рішення суду від 24.09.2012 року по справі №410/1221/12 в рамках виконавчих проваджень №65279108 та №55383024.

Боржником по вказаним виконавчим провадженням є відповідач ОСОБА_1 .

Так, відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належало до дати укладення оспорюваних правочинів 12.09.2019 р. наступне нерухоме майно: житловий будинок загальною плошею 440.3 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який належав відповідачу на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 12.02.2001 р.; земельна ділянка загальною площею 0,293 гектара, на якій знаходяться будівлі та споруди домоволодіння та яка належала відповідачу ОСОБА_1 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю ІІІ-ДП №099247, виданого селищною радою 02.03.2000 року на підставі рішення виконкому Ювілейної селищної Ради народних депутатів № 129 від 20.08.1997 р.

Так, у грудні 2019 р. отримавши довідку з Державного реестру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що нерухоме майно - житловий будинок та земельна ділянка перебувають у власності ОСОБА_2 , ймовірно доньки ОСОБА_1 . Підставою виникнення права власності стали договори дарування №548 та №549 від 12.09.2019, посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_1 рішення суду не виконує, вчинив умисні дії на відчуження майна на користь відповідача ОСОБА_2 (ймовірно доньки - близької людини) з метою уникнення за відповідальності за кредитними договорами, достеменно знаючи, що має невиконанні зобов`язання перед кредитором.

У даному випадку укладеня договорів дарування №548 та № 549 є недійсними у зв`язку з їx невідповідності загальним засадам законодавства (стаття 3 ЦК України) та зловживання правом (статгя 13 ЦК України), оскільки їх було вчинено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на нерухоме майно боржника.

Посилається на правову позицію, яка викладена у постанові від 03.07.2019 року Великою Палатою Верховного суду (справа №369/11268/16-ц, провадження №14-260цс19), а також правовий висновок, що міститься у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17, який в подальшому був підтриманий у постановах Верховного Суду від 21.09.2022 р. у справі №465/7204/19 (провадження № 61-20357св21) та від 29.09.2022 р., справа № 757/64000/16-ц (провадження №61-7655св22). Акти законодавства мають відповідати змісту загальних засад, так загальні принципи є нормами прямої дії. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання iз погашення перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цъому, та обставина, що правочин iз третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключае тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та може бути визнаний недійсним на загальних засад законодавства. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

Так, на час здійснення безоплатного відчуження відповідачем у відділах державної виконавчої служби перебували на виконанні виконавчі провадження ВП №54962826, яке відкрито 03.02.2018 р. та № 55383024, яке відкрито 11.01.2018 р.

Тому, на переконання позивача, вчинені боржником дії по безоплатному відчуженню, були направлені на виведення нерухомого майна (його приховування) з тим, щоб кредитор не мав змоги задовольнити підтверджені i дійсні вимоги за рахунок такого майна. Отже, відповідач вчиняючи правочин по відчуженню майна переслідував лише одну мету - перешкодити кредитору задовольнити вимоги за рахунок нерухомого майна, що в розумінні висновку ВП ВС по справі №369/11268/16-ц має ознаки фраудаторного правочину (тобто такого, що вчинений на шкоду кредитору).

Просить визнати недійсним договір дарування від 12 вересня 2019 року (житлового будинку), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., зареєстрований в реєстрі № 548 та договір дарування від 12 вересня 2019 року (земельної ділянки), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., зареєстрований в реєстрі № 549.

В судове засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що позов підтримує повністю, просить задовольнити. Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином (повідомлення про вручення поштового відправлення), заяв не надавав.

Представник відповідача ОСОБА_1 також повідомлена належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного листа, заяв не надавав. Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином шляхом оголошення про виклик, заяв не надавала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Массіяж О.А. повідомлялася належним чином, заяв не надавала.

28.02.2023 до суду надійшов відзив на позов представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ніжник А.А., в якому вона просила в задоволенні позову відмовити (а.с.68-71).

01.03.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник відповідача просив задовольнити позов (а.с.75-76).

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, судом встановлено наступне.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24.09.2012 задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором від 15.06.2006 у pозмірі 1 138 242 грн. 70 коп. а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 20.03.2007 у pозмірі 270 084 грн. 22 коп., яке набрало законної сили 25.01.2013. На виконання рішення суду були видані виконавчі листи та на примусовому виконанні знаходяться виконавчі провадження №65279108, яке відкрито 26.04.2021 та №55383024, яке відкрито 11.01.2018 з примусового виконання вищезазначеного рішення суду, накладено арешти на майно боржника (а.с.7-8, 21-32,36). 27 червня 2019 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Факторингова компанія «Фінвест Груп» укладено договір факторингу № 27/06/19/1 від 27.06.2019 року про передачу/прийняття грошової вимоги, за яким позивач одержав право вимагати належного виконання всіх зобов`язань за вказаними кредитними договорами, розмір яких становить - 1 408 073,74 грн. (а.с.9-13).

Ухвалою суду від 12 вересня 2019 замінено стягувача по цивільній справі №410/1221/12 на його правонаступника ТОВ «Факторингова компанія «Фінвест Груп» (а.с. 18).

Відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належало до дати укладення оспорюваних правочинів 12.09.2019 р. нерухоме майно: житловий будинок загальною плошею 440.3 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який належав відповідачу на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 12.02.2001 р.; земельна ділянка загальною площею 0,293 гектара, на якій знаходяться будівлі та споруди домоволодіння та яка належала відповідачу ОСОБА_1 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю ІІІ-ДП №099247, виданого селищною радою 02.03.2000 року на підставі рішення виконкому Ювілейної селищної Ради народних депутатів № 129 від 20.08.1997 р. (а.с.14-17).

Згідно довідки з Державного реестру речових прав на нерухоме майно від 06.12.2019, зазначене нерухоме майно - житловий будинок та земельна ділянка зареєстровані за ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с.33-35).

Підставою виникнення права власності у ОСОБА_2 на вищезазначені об`єкти нерухомості стали договори дарування №548 та №549 від 12.09.2019, посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. (а.с.38-40). Постановою державного виконавця Соборного відділу ДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 30.12.2020 ВП №54962826 повернуто виконавчий документ стягувачу, встановлено, що згідно відповідей з органів, що посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості за виконавчим документом (а.с.37).

Доказом невиконання оспорюваного правочину, що є свідченням відсутності наміру сторін на реальне настання правових наслідків за договором дарування є те, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , тобто в спірному будинку після його відчуження, тому незважаючи на укладення договору дарування відповідач ОСОБА_1 зберіг правовий зв`язок з майном та продовжує ним користуватися. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру. У справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Крім того, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Так, спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами батько на дочка (що вбачається з копії паспорта відповідача ОСОБА_1 , який міститься в матеріалах справи), спірний договір укладений в період існування виконавчого провадження, де відповідач є боржником, зобов`язання не виконані та перехід права власності на нерухоме майно до близького родича є метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, а відповідач ОСОБА_1 (дарувальник) маючи реєстрацію місця проживання за адресою знаходження нерухомого майна, що є предметом спірного правочину, продовжує фактично володіти та користуватися цим майном. Так, статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частин першої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Такі висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 (905/1646/17) звернув увагу на те, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків цієї особи (недопущення їх у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Зокрема, дії спрямовані на відчуження майна, особою, яка достеменно обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання, заниження нею вартості майна при відчуженні, а також невжиття протягом тривалого часу до відчуження майна заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна та про зловживання своїми правами.

При цьому фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Звертаючись до суду з позовом, представник позивача зазначив про недійсність договору з підстав того, що його зміст суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України) та того, що він є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (стаття 234 ЦК України).

Так, судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 було достовірно відомо про наявність невиконаного рішення суду про стягнення з нього грошових коштів та відкрите виконавче провадження, про те, що борг не погашено, що вбачається з його відзиву на позов та факту оспорювання ним договорів факторингу та відступлення прав вимоги за договором іпотеки (провадження 752/9563/22). Крім того, суд бере до уваги, що відповідач ОСОБА_1 з 20.12.2007 та станом на 19.12.2022 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , тобто в спірному будинку після його відчуження.

Такий висновок відповідає висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 вказано, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічні висновки також висловлені Верховним Судом у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справах № 910/7976/17, № 904/7905/16 та № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 та від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19) звернула увагу на те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Позов пред`явлений з підстав, передбачених статтями 203, 215, 234 ЦК України. А тому з урахуванням того, що спірний правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем підлягають стягненню з відповідачів.

Керуючись ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273, ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Фінвест Груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. про визнання правочинів недійсними задовольнити.

Визнати недійсними: договір дарування від 12 вересня 2019 року (житлового будинку), укладений між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., зареєстрований в реєстрі за № 548, та договір дарування від 12 вересня 2019 року (земельної ділянки), укладений між ОСОБА_1 (РНОКП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., зареєстрований в реєстрі за № 549.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Фінвест Груп» , судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2481 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 22.01.2024 року

Суддя О. М. Білоусова