Справа № 450/2345/23 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/3533/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю заявника ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_2 , представника заінтересованої особи Горбонос І.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління міграційної служби України у Львівській області на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 листопада 2023 року в складі судді Мусієвського В.Є. в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

встановив:

У травні 2023 року представник заявника ОСОБА_1 адвоката Левицька І.С. звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити факт постійного місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року для встановлення приналежності до громадянства України.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Муроване, Львівського (Пустомитівського) району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 12 березня 1965 року. У 1984 році ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_2 , однак такий втратив, а до компетентних органів про втрату не звертався.

Згодом звернувся до Головного управління державної міграційної служби у Львівській області для отримання паспорта громадянина України, однак отримав усну відповідь про те, що в облікових даних про його особу відсутня відмітка про громадянство України, а для отримання паспорта громадянина України йому необхідно у встановленому законом порядку підтвердити свою приналежність до громадянства України шляхом підтвердження постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. У зв`язку з вищенаведеним просила заяву задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 листопада 2023 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області, про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено.

Встановлено факт постійного місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Рішення суду оскаржив представник заінтересованої особи Головне управління міграційної служби України у Львівській області, вважає його незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з тим, що судом під час судового розгляду справи неповно встановлені обставини, які мають суттєве значення для її об`єктивного вирішення внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів. Натомість на підставі недопустимих і суперечливих доказів заявника суд встановив обставини справи та факт, що має юридичне значення.

Заінтересована особа вважає, що суд першої інстанції безпідставно встановив факт постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 на підставі доказів, які не містять безспірної, переконливої інформації щодо такого проживання на конкретний період саме відносно особи, яка безпосередньо звернулася із заявою про встановлення такого факту.

Зазначає, що заява ОСОБА_1 містить прохання до суду встановити два окремі юридичні факти, які є різними підставами для оформлення належності до громадянства, щодо двох різних спірних періодів.

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 293 ЦПК України та ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

У випадку, якщо особа втратила паспорт громадянина СРСР, їй необхідно надати довідку Форма 1 (заяву на видачу паспорта), довідку про реєстрацію місця проживання станом на 24.08.1991 або станом на 13.11.1991(якщо проживання було зареєстроване).

Додає, що факт постійного проживання встановлюється прямими доказами довідками про прописку/реєстрацію місця проживання, і непрямими - документами про навчання, проходження військової служби, довідки з медичних установ, документи на підтвердження факту внесення органом внутрішніх справ України напису «громадянин України», архівні довідки, витяги та копії з особових справ із збереженою ксерокопією паспорта та фотографіями, будь-які інші документи із органів державної влади, підприємств, організацій на підтвердження фактів біографії заявника, різними свідоцтвами, довідками та іншими документами.

Проте прямих, безспірних та переконливих доказів на підтвердження юридичного факту заявник до суду не надав.

При перегляді судового рішення, апелянт просить врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №740/4027/20.

Враховуючи законодавчі норми, практику Верховного Суду та фактичні обставини справи, підтвердити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України станом на 24.08.1991 та станом на 13.11.1991 не вбачається за можливе, долучені копії документів заявника не є безспірними, належними, допустимими та достатніми доказами підтвердження факту постійного його проживання на законних підставах на території України у спірний період.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 листопада 2023 року та постановити нове, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, що має юридичне значення відмовити.

У відзиві на апеляційну скарг представник ОСОБА_1 адвокат Левицька І.С. висловила свої заперечення. Вважає доводи, викладені у скарзі необґрунтованими та бездоказовими. Допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що з дня народження по даний час ОСОБА_1 постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , навчався в інтернаті та працював на території Львівської області. Він є одиноким, оскільки близькі родичі його померли.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заінтересованої особи ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, а також пояснення заявника та його представника на заперечення таких, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12 березня 1965 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Муроване Пустомитівського (Львівського) району Львівської області.

Свідоцтвом б/н про закінчення допоміжної школи від 15 червня 1981 року стверджується, що ОСОБА_1 навчався в Львівській допоміжній школі-інтернаті № 104, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

З трудової книжки серії НОМЕР_3 від 25 липня 1983 року вбачається, що заявник ОСОБА_1 21.07.1983 прийнятий на роботу маляром-штукатуром у ремонтно-будівельне управління № 4 Львівського Міськрембудтресту. 05.07.1990 звільений з роботи за власним бажання. З 24.07.1990 перебував у трудових відносинах з Львівським заводоуправлінням м`якої покрівлі, яке згодом перетворене у відкрите акціонерне товариство «ЛьвівПокІзол», звільнений 26.06.1998 за власним бажанням (а.с. 7-8).

На адвокатський запит головою правління ВАТ «ЛьвівПокІзол» видано копію особової картки на працівника ОСОБА_1 із відповідною інформацією (а.с. 10).

Відповідно до заяви про видачу паспорта б/н від 22 квітня 1982 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою АДРЕСА_3 .

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 пояснили, що з дня народження по даний час ОСОБА_1 постійно проживає за адресою АДРЕСА_1 , навчався в інтернаті та працював на території Львівської області. Він є одиноким, оскільки його близькі родичі померли.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов висновку, що доводи заяви про встановлення факту постійного місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, з метою отримання паспорта громадянина України, знайшли своє підтвердження.

Проте, колегія суддів в цілому не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право за захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною другою статті 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно із пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Таким чином, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Пунктом 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (з подальшими змінами) визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення воліна території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 рокуне досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 рокуне досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Тобто, для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а»-«в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Ураховуючи зазначене, необхідно дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час, а такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18, від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У справі, яка переглядається, заявник, посилаючись на статтю 3 Закону України «Про громадянство України», просив суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Цей факт має значення для встановлення належності заявника до громадянства України та в подальшому отримання паспорта громадянина України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанцій про те, що заявником на підтвердження своїх вимог надано достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне проживання на території України момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), зокрема документи щодо його народження, навчання, роботи (з 21.07.1983 по 05.07.1990 в управлінні № 4 Львівського Міськрембудтресту, з 24.07.1990 по 26.06.1998 у Львівському заводоуправлінні м`якої покрівлі, яке згодом перетворене у відкрите акціонерне товариство «ЛьвівПокІзол») та пояснення свідків.

При цьому відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справ не містять.

Таким чином, суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності, надано їм належну оцінку, суд правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви в означеній частині.

Заперечуючи проти задоволення заяви, Головне управління ДМС України у Львівській області не надало доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року проживав на території України.

Колегія суддів зауважує, що від встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991року на території України залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових його прав. Законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В даному випадку єдиним способом для вирішення питання щодо встановлення факту проживання на території України для захисту прав заявника є лише судовий порядок.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є самостійною і достатньою підставою для встановлення належності до громадянства України. Тому немає необхідності встановлення факту проживання заявника на території України станом на 13 листопада 1991 року, яка є окремою підставою для встановлення належності до громадянства України.

Зважаючи на викладене, колегія суддів, виходячи з вимог заяви, в якій заявник просив встановити факт постійного проживання на території України для встановлення приналежності до громадянства України станом на 24.08.1991 року або 13 листопада 1991 року, доходить висновку, що рішення суду в частині встановлення факту постійного місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 13 листопада 1991 року необхідно скасувати та в цій частині постановити нове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити, оскільки встановлення такого факту є окремою підставою для встановлення належності до громадянства України.

Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 21 липня 2021 року у справі №740/4027/20, оскільки фактичні обставини, предмет вимог та правове регулювання у цій справі і у справі, яка переглядається, відрізняються.

Так, Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 740/4027/20 погодився звисновком суду першої інстанції про те, що заявниця просила встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, у зв`язку з працевлаштуванням її матері станом на лютий 1991 року палатною санітаркою у неврологічному відділенні Кримської обласної клінічної лікарні, що не може бути беззаперечним доказом проживання заявниці на території України, оскільки станом на 1991 рік вона була повнолітньою. Суд вважав, що не можливо встановити факт постійно проживання заявниці на території України станом на 1991 рік на підставі доказів, які не містять інформації щодо такого проживання саме відносно особи, яка безпосередньо звернулася із заявою про встановлення такого факту.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції, не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у наведеній постанові Верховний Суду.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вище викладеного, оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує частково рішення суду першої інстанції та ухвалює в цій частині нове про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління міграційної служби України у Львівській області - задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 листопада 2023 року в частині встановлення факту постійного місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 13 листопада 1991 року - скасувати та в цій частині постановити нове рішення, яким у задоволенні такої вимоги відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2024 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк