КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/15/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2024року місто Київ

справа № 754/2342/23-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.,

розглянув в порядку письмового позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Національного медичного університету імені О.О. Богомольця на рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Остапчука Т.В., у справі за позовом Національного медичного університету імені О.О. Богомольця до ОСОБА_1 , третя особа: Міністерство охорони здоров`я України про відшкодування вартості навчання,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовомдо відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь кошти за навчання у вищому навчальному закладі за рахунок державного бюджету у розмірі 190405,90 грн.

В мотивування вимог посилався на те, що ОСОБА_1 11 серпня 2013 року була зарахована до Національного медичного університету імені О.О.Богомольця на спеціальність «лікувальна справа» медичного факультету №2 Наказом №1660/л-1 від 11 серпня 2013 року.

Вказував, що відповідач уклала з позивачем угоду «Про підготовку фахівців з вищою освітою» від 26серпня 2013 року №130118, відповідно до якої зобов'язалась прибути після закінчення вищого закладу освіти на місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Наказом №1781/л-1 від 22 червня 2020 року ОСОБА_1 була відрахована з ВНЗ у зв'язку з закінченням повного курсу навчання за спеціальністю «лікувальна справа» та присвоєнням кваліфікації лікаря з 26 червня 2020 року.

Зазначав, що відповідач звернулась до позивача з заявою від 05 травня 2020 року, в якій просила надати їй право на самостійне працевлаштування. На підставі чого відповідачу Університетом було видано довідку про надання можливості самостійного працевлаштування.

Посилався на те, що ОСОБА_1 на підставі даної довідки звернулася до Департаменту охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації Виконавчого органу Київської міської ради для направлення на проходження інтернатури та працевлаштування.

Вказував, що відповідно до наказу Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська Державна адміністрація) Департаменту охорони здоров'я №1079/к від 28 липня 2020 року «Про працевлаштування лікаря ОСОБА_1 », остання була направлена на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Загальна практика-сімейна медицина» до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району міста Києва та КНП «Консультативно-діагностичний центр №1 Дарницького району міста Києва».

Зазначав, що 07 вересня 2022 року позивачем було отримано повідомлення від КНП «Центр первинної медико санітарної допомоги» Печерського району вх.№1731 про те, що відповідача було звільнено з посади лікаря-інтерна загальної практики -загальної практики - сімейної медицини амбулаторії загальної практики-сімейної медицини №8 за власним бажанням на підставі наказу КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району міста Києва №209-к/тр від 29липня 2022 року.

Вважає, що оскільки відповідач закінчивши навчання на бюджетній формі в НМУ імені О.О. Богомольця, за місцем призначення до КНП«Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району міста Києва не відпрацювала 3 роки за державним замовленням після закінчення інтернатури, отже порушила умови угоди «Про підготовку фахівців з вищою освітою»та жодних доказів про поважність причин не відпрацювання не повідомила.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року в задоволенні позову Національного медичного університету імені О.О. Богомольця відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції, позивач Національний медичний університет імені О.О. Богомольця подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що позивачем згідно заяви відповідача було надано право самостійно обрати місце працевлаштування, що не є порушенням зобов`язань угоди «Про підготовку фахівців з вищою освітою» та не звільняє відповідача від обов`язку відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури.

Вказував, що станом на 2020 рік відповідачем не було надано жодних документів, які б дозволили розірвати угоду, і взагалі питання про розірвання угоди відповідачем не порушувалося.

Вважає, що позивачем виконано обов`язок перед відповідачем у повному обсязі, угоду «Про підготовку фахівців з вищою освітою» не було розірвано. Однак, ОСОБА_1 свого обов`язку відпрацювати 3 роки після закінчення інтернатури не виконала.

Зазначав, що відповідач жодних документів підтверджуючих наявність випадку для розірвання угоди не надала, ні позивачу, ні до місця відпрацювання, та була звільнена 29 липня 2022 року за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України після виникнення випадку за яким відповідач мала право розірвати Угоду.

Посилався на те, що ОСОБА_1 порушуючи пункт 21 Порядку самовільно без повідомлення сторони по договору звільнилася за власним бажанням під час дії угоди По підготовку фахівців з вищою освітою», що призвело до порушення зі сторони відповідача умов угоди та вже після виявлення даного факту надала Університету довідку №1159 від 20 червня 2022 року щодо проходження чоловіком відповідача військової служби в Службі безпеки України.

26 жовтня 2023 року від представника відповідача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував на те, що апеляційна скарга є необґрунтована, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу Національного медичного університету імені О.О. Богомольця №1660/л-1 від 11 серпня 2013 року ОСОБА_1 була зарахована на бюджетну форму навчання на перший курс денної форми навчання з 01 вересня 2013 року за спеціальністю «лікувальна справа» медичного факультету №2.

26 серпня 2013 року між Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця та ОСОБА_1 укладено угоду«Про підготовку фахівців з вищою освітою» №130118.

16 серпня 2013 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_4 та мінила прізвище на « ОСОБА_1 ».

Згідно з наказом Національного медичного університету імені О.О. Богомольця №1781/л-1 від 22 червня 2020 року ОСОБА_1 була відрахована з ВНЗ у зв`язку з закінченням повного курсу навчання за спеціальністю «лікувальна справа» та присвоєнням кваліфікації лікаря з 26 червня 2020 року.

05 травня 2020 року відповідач звернулась до позивача з заявою, в якій просила надати їй право на самостійне працевлаштування та на підставі вказаного ОСОБА_1 . Університетом було видано довідку про надання можливості самостійного працевлаштування.

На підставі зазначеної довідки відповідач звернулася до Департаменту охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації Виконавчого органу Київської міської ради для направлення на проходження інтернатури та працевлаштування.

Згідно наказу Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська Державна адміністрація) Департаменту охорони здоров`я №1079/к від 28 липня 2020 року «Про працевлаштування лікаря ОСОБА_1 », остання була зарахована на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Загальна практика-сімейна медицина» до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району міста Києва та КНП «Консультативно-діагностичний центр №1 Дарницького району міста Києва» та направлена для проходження заочного розділу інтернатури за цією спеціальністю тривалістю 12 місяців.

Для проходження очного розділу інтернатури відповідач направлена на базу НМУ імені О.О. Богомольця тривалістю 10 місяців відповідно до графіків проходження навчання, та прийнята на роботу згідно наказу №161-к/тр від 31 липня 2020 року з 01 серпня 2020 року на посаду лікаря-інтерна загальної практики - сімейного лікаря амбулаторії загальної практики-сімейної медицини №8.

На підставі наказу КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району міста Києва №209-к/тр від 29 липня 2022 року ОСОБА_1 було звільнено з посади лікаря-інтерна загальної практики - сімейної медицини амбулаторії загальної практики-сімейної медицини №8 за власним бажанням (ст.38 КЗпП України).

Позивачем, з метою врегулювання спору мирним шляхом було направлено на адресу відповідача претензію №16/22 від 26 вересня 2022 року.

На вказану претензію ОСОБА_1 направила на адресу Університету лист, в якому посилаючись на п.9 Порядку працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року №367 просила: скласти відповідний протокол про розірвання угоди «Про підготовку фахівців з вищою освітою» №130118 від 26 серпня 2013 року; претензію №16/22 від 26 вересня 2022 року вважати направленою передчасно.

У листі відповідач вказувала на те, що 19 липня 2022 року її чоловіка ОСОБА_4 . Указом Президента України №516/2022 призначено на посаду начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області, з місцем розташування несення служби в місті Харків Харківської області, що не співпадає з місцем розташування її роботи (місто Київ), тобто державного замовлення.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що оскільки відповідач закінчивши навчання на бюджетній формі в НМУ імені О.О. Богомольця, за місцем призначення до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району міста Києва не відпрацювала 3 роки за державним замовленням після закінчення інтернатури, отже порушила умови угоди «Про підготовку фахівців з вищою освітою», жодних доказів про поважність причин не відпрацювання не повідомила, отже наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 коштів за навчання у вищому навчальному закладі за рахунок державного бюджету у розмірі 190405,90 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач як у відзиві на позовну заяву, та і у відзиві на апеляційну скаргу вказувала на те, що її чоловік ОСОБА_4 проходить військову службу в СБУ та 19 липня 2022 року призначений на посаду начальника Управління СБУ в Харківській області, що не співпадає з місцем розташування її місця роботи. Вважає що має право розірвати угоду «По підготовку фахівців з вищою освітою» згідно п.9 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Наказом МОЗ України від 25 грудня 1997 року №367.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто вступу відповідача до університету, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов'язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладання угоди про підготовку фахівців з вищою освітою, регулюються саме ними.

Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 07 липня 2009 року № 254), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою 07 липня 2009 року № 254) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 року №367.

Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов'язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до укладеної між сторонами угоди від 26 серпня 2013 року позивач зобов'язувався забезпечити студентові місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації.

Відповідач зобов'язувалась прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. У разі відмовити їхати за призначенням- відшкодувати вартість навчання у встановленому порядку. Зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом додаткових угод.

З матеріалів справи вбачається, що позивач згідно заяви відповідача надав право ОСОБА_1 самостійно обрати місце працевлаштування, що не є порушенням зобов`язань Угоди «Про підготовку фахівців з вищою освітою».

Порядок працевлаштування визначено Постановою кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 (втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2017 року №376).

На виконання вказаної Постанови КМУ, Міністерством охорони здоров'я України видано наказ від 25 грудня 1997 року №367, яким затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням.

Наказ МОЗ України від 25 грудня 1997 року №367 втратив чинність 09 вересня 2022 року на підставі Наказу МОЗ України від 11 серпня 2022 року №1452, відповідно до якого, для осіб, які зараховані на навчання за державним замовленням та які уклали Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», застосовується законодавство, яке діяло на момент укладення таких угод.

Відповідно до пункту 9 Порядку №367, розірвати угоду, передбачену пунктом 5 цього ж Порядку, випускник має право, зокрема у разі проходження чоловіком (дружиною) військової служби (крім строкової), в тому числі за контрактом, на посадах рядового, сержантського й старшинського складу, прапорщиків, мічманів та офіцерів у Збройних Силах, Національній гвардії, Прикордонних військах, Службі безпеки, а також інших військових формуваннях, створених відповідно до законодавства України та служби в органах внутрішніх справ поза місцем розташування замовника.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Указом Президента України №516/2022 від 19 липня 2022 року чоловіка відповідача - ОСОБА_4 призначено на посаду начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області, з місцем розташування несення служби в місті Харків Харківської області.

Наказом Голови Служби безпеки України від 14 жовтня 2008 №772 (зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 31 грудня 2008 року №1323/160140) затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України. Відповідно до вищевказаної Інструкції та Положення співробітники Служби безпеки України являються військовослужбовцями вказаного відомства.

З вищевикладеного вбачається, що відповідач ОСОБА_1 , у зв'язку з проходженням її чоловіком ОСОБА_4 військової служби в Службі безпеки України та в подальшому призначенням його на посаду начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області, з місцем розташування несення служби в місті Харків Харківської області, мала відповідно до пункту 9 Порядку право на розірвання угоди «Про підготовку фахівців з вищою освітою» №130118 від 26 серпня 2013 року.

20 червня 2023 року Службою безпеки України була видана довідка для подання до Національного медичного університету ім.О.О.Богомольця про проходження ОСОБА_4 військової служби в Службі безпеки України.

Направивши до Національного медичного університету ім.О.О.Богомольця листа з проханням скласти відповідний протокол про розірвання угоди «Про підготовку фахівців з вищою освітою» №130118 від 26 серпня 2013 року ОСОБА_1 повідомила позивача про наявність обставин викладених у пункті 9 Порядку, які дають право на розірвання угоди «Про підготовку фахівців з вищою освітою» №130118 від 26 серпня 2013 року.

Однак позивач не розглянув належним чином вказаний лист відповідача.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач жодних документів підтверджуючих наявність випадку для розірвання Угоди не надала та своїм правом розірвати Угоду «Про підготовку фахівців з вищою освітою» не скористалась спростовуються вищевикладеним.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що станом на 2020 рік відповідачем не було надано жодних документів, які б дозволили розірвати угоду, і взагалі питання про розірвання угоди відповідачем не порушувалося, колегія суддів відхиляє, оскільки станом на 2020 рік у ОСОБА_1 не було передбачених п.9 Порядку законних підстав для розірвання угоди «Про підготовку фахівців з вищою освітою».

Колегія суддів звертає увагу на те, що стан війни в Україні створює громадянину перешкоди для реалізації своїх прав.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову Національного медичного університету ім.О.О.Богомольця.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Національного медичного університету імені О.О. Богомольця - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: