Провадження 2/522/230/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

23 січня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Звонецької І.М.,

розглянувши у спрощеному позовному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги

В С Т А Н О В И В:

Позивач 26.09.2023 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги.

В обґрунтування позову позивач вказує, що 12.03.2008 р. між ВАТ КБ «Надра» (правонаступник - ПАТ «КБ Надра») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ОД07/03/2008 840-К355. згідно умов якого останній отримав кредит у сумі 24607, 00 доларів США зі сплатою процентної ставки в розмірі 14,4 % річних, з терміном повернення кредиту не пізніше 11.03.2015р.

12.03.2008р. в забезпечення вищевказаних зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки

Рішенням Малиновською районного суду м. Одеси від 18.07.2013р. стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість в сумі 35 039, 57 доларів США, що еквівалентно 279 941, 64 грн., яка складається із: заборгованості по кредиту у розмірі 22 281,65 доларів США, що еквівалентно 178 014, 79 гри., заборгованості по сплаті відсотків у розмір 7 439, 25 доларів СІЛА, що еквівалентно 59 434,40 грн.; пеня за порушення строку сплати ануітетного платежу 2857, 97 США, що еквівалентно 22 833,18 грн.; штраф за порушення виконання умов договору 2 460, 70 доларів США, що еквівалентно 19 659,27 три.

05.02.2020р. був проведений електронний аукціон з продажу кредитного портфелю ПАТ «КБ «Надра», що складається з прав вимоги та інших майнових прав за 193 кредитними договорами, що забезпечені транспортними засобами Серед вказаних кредитних договорів був і кредитний договір № ОД07/03/2008/840-К/355, укладений між ПАТ «КБ Надра» та ОСОБА_1 . Переможцем вказаного аукціону визнано ТОВ «Консалг Солюшенс», що підтверджується протоколом електронного аукціону №№ UA-ЕА-2020-01-14-000012-b.

26.02.2020р. між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» було укладено договір № GL2N79746 про відступлення прав вимоги.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.05.2020р. було замінено стягувана у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими Малиновським районним судом м. Одеси у справі № 1519/7215/2012 за позовом ПАТ «КБ Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з ПАТ «КБ Надра» на ТОВ «Консалт Солюшенс».

Позивач вважає, що договір № GL2N79746 про відступлення прав вимоги, укладений 26.02.2020р. між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» є недійсним в тій частині, що стосується відступлення прав вимоги за кредитним договором № № ОД07/03/2008/840- К/355 від 12.03.2008р., з огляду на те, що на момент укладення спірного договору відступлення права вимоги у ТОВ «Консалт Солюшенс» була відсутня генеральна індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій, та воно не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором.

За таких обставин, договір № GL2N79746 про відступлення прав вимоги, укладений 26.02.2020р. між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» в частині відступлення прав вимоги до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за кредитним договором № № ОД07 03.2008/840- К/355 від 12.03.2008р., є недійсним.

Ухвалою суду від 29.09.2023 року провадження по справі відкрито.

13.11.2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого відповідач повністю не визнає позовні вимоги та просить відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання призначене на 23.01.2024 року сторони не з`явились, про дату та час судового засідання повідомленні належним чином.

Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Враховуючи що сторони належним чином сповіщенні про дату та час розгляду справи, матеріалів достатньо для ухвалення судового рішення по суті, суд приходить до висновку про можливість розглянути справи за наявними матеріалами.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 12.03.2008 р. між ВАТ КБ «Надра» (правонаступник - ПАТ «КБ Надра») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ОД07/03/2008 840-К355. згідно умов якого останній отримав кредит у сумі 24607, 00 доларів США зі сплатою процентної ставки в розмірі 14,4 % річних, з терміном повернення кредиту не пізніше 11.03.2015р.

12.03.2008р. в забезпечення вищевказаних зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки

Рішенням Малиновською районного суду м. Одеси від 18.07.2013р. стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість в сумі 35 039, 57 доларів США, що еквівалентно 279 941, 64 грн., яка складається із: заборгованості по кредиту у розмірі 22 281,65 доларів США, що еквівалентно 178 014, 79 гри., заборгованості по сплаті відсотків у розмір 7 439, 25 доларів СІЛА, що еквівалентно 59 434,40 грн.; пеня за порушення строку сплати ануітетного платежу 2857, 97 США, що еквівалентно 22 833,18 грн.; штраф за порушення виконання умов договору 2 460, 70 доларів США, що еквівалентно 19 659,27 три.

05.02.2020р. був проведений електронний аукціон з продажу кредитного портфелю ПАТ «КБ «Надра», що складається з прав вимоги та інших майнових прав за 193 кредитними договорами, що забезпечені транспортними засобами Серед вказаних кредитних договорів був і кредитний договір № ОД07/03/2008/840-К/355, укладений між ПАТ «КБ Надра» та ОСОБА_1 . Переможцем вказаного аукціону визнано ТОВ «Консалг Солюшенс», що підтверджується протоколом електронного аукціону №№ UA-ЕА-2020-01-14-000012-b.

26.02.2020р. між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» було укладено договір № GL2N79746 про відступлення прав вимоги.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.05.2020р. було замінено стягувана у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими Малиновським районним судом м. Одеси у справі № 1519/7215/2012 за позовом ПАТ «КБ Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з ПАТ «КБ Надра» на ТОВ «Консалт Солюшенс».

За статтею 16ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Статтею 627ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Статтею 512ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки частина третя статті 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 350 Господарського кодексу України факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

У статті 1077Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються, зокрема послуги факторингу.

Відповідно до статті 1077ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона(фактор)передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредиторп оступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання.

Відсутність цих ознак при відступленні права вимоги вказує на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (стаття 656 ЦК України). Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №591/4552/17 (провадження № 61-46099св18), від 27 березня 2019 року у справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18), від 20 лютого 2019 року, у справі № 128/639/17 (провадження № 61-45112св18).

Таким чином суд критично ставиться до тверджень позивача про те, що укладені ВАТ КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» оспорюваний договір відступлення прав вимоги є договором факторингу.

Позивач наполягає на тому, що укладений договір відступлення права вимоги є недійсним, оскільки у ТОВ «Консатт Солюшенс» відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому вони не могли набути права вимоги за валютним кредитом.

Однак, таку позицію позивача суд не може взяти до уваги з огляду на таке.

У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон), норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Так, відповідно до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, реєстраційний номер 13103989, серія та номер свідоцтва НОМЕР_1 від 29.08.2019 року ТОВ «Консалт Солюшенс» () є фінансовою установою.

При цьому, якщо вказані товариства не здійснюють прийом платежів в іноземній валюті, не відкривають та не ведуть поточні рахунки клієнтів в іноземній валюті, не залучають кошти на депозити, то вони не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.03.2021 року, по справі №545/2370/19.

Відповідно до статті 5 Декрету, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж Декрету.

З огляду на це, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції 3 надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного Банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний Банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями).

Водночас, відповідно до пункту 1.3 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 08 лютого 2010 року № 49. використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об`єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права.

Тобто, укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги № GL2N79746 від 26.02.2020 року не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу.

Вищевикладене узгоджується з висновками Верховного Суду у справі № 757/40858/17-ц, провадження № 61-42005св18 від 23.09.2019року, від 13 лютого 2019року у справі № 522/18180/15-ц.

Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ПАТ «КБ «Надра» і ТОВ «Консалт Солюшенс» були укладені договори купівлі-продажу кредитного портфеля та відступлення прав вимоги, що не передбачають наявності генеральної або індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Вищевикладене узгоджується з висновками Верховного Суду у справі № 592/11042/20 (провадження № 61-3031св21) від 18.05.2022 року, від 09 липня 2020 року у справі № 752/18402/16-ц (провадження №61-11 77св19), від 04 листопада 2020року у справі № 562/3925/18 (провадження № 61-10905св20).

Суд окремо звертає увагу на те, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

Верховний Суд у Постанові від 05.04.2018 року по справі № 405/20/15-ц, провадження № 61-10910св18 дійшов до наступного висновку: «Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

У ситуації, коли боржник звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги, не зазначивши, які ж його цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), то визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Судом встановлено, що позивач не є стороною спірних договорів про відступлення права вимоги, тому предметом доказування є порушення цивільних прав та інтересів позивача. Доказів того, що позивач намагався здійснити будь-які платежі на користь нового кредитора, а останній не приймав їх, у зв`язку з чим порушив би його права, матеріали справи не містять.

Враховуючи це, суд вважає, що оспорюючи у суді договір відступлення права вимоги, позивач не надав суду жодних доказів про порушення його прав вказаним договором.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведене, та те що судом не було встановлено, яке суб`єктивне цивільне право (інтерес) позивача було порушене, не визнане чи оспорене, для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог та відмовляє в їх задоволенні.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Отже, питання щодо стягнення судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. ст.10,15-16,203,215,227,316,512,514,516,517 ЦК України, Законом України «Про валюту і валютні операції», ст. ст.2,4,12,13,19,43,44,51,78,76-81,82,89,142,210,211,223,247,258,259,263,265,268,354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 29.01.2024 року.

Суддя А.В. Науменко

23.01.24