Єдиний унікальний номер судової справи: 477/2189/23
Номер провадження: 22-ц/812/72/24 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Темнікової В.І., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання - Голощапової А.О.,

за участю: ОСОБА_1 , її представника - адвоката Романової І.Д, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Романовою Іриною Дмитрівною

на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 08 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді - Козаченка Р.В. в приміщенні того ж суду по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Інгульський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки м. Миколаєва про встановлення факту родинних відносин, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2023 року адвокат Романова І.Д. діючи в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту родинних відносин.

Заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є сином ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після чого, ОСОБА_1 звернулась до Інгульського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Миколаєва з питанням щодо отримання соціальної допомоги в зв`язку із загибеллю сина, але їй було відмовлено, оскільки документально не було підтверджено їх родинні відносини, через наявність розбіжностей в написанні їх прізвищ. Прізвище заявниці - ОСОБА_3 , а її померлого сина - ОСОБА_4 .

Вважає, що в позасудовому порядку такі зміни зробити не можливо, а тому виникла необхідність встановлення факту родинних відносин в судовому порядку.

Зазначає, що без встановлення такого факту ОСОБА_1 не зможе отримати соціальну допомогу та компенсацію у зв`язку з втратою сина - військовослужбовця.

Посилаючись на викладене, заявниця просила суд встановити факт родинних відносин - а саме, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є сином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 08 листопада 2023 року провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин закрито на підставі п.1ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Ухвала суду мотивована тим, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України підлягає закриттю, оскільки вона стосується публічно-правових відносин і має бути вирішена в порядку адміністративного судочинства. Також суд послався на позицію Верховного Суду, яка викладена в постанові від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду представник ОСОБА_1 - адвокат Романова І.Д. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила ухвалу суду скасувати та постановити рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував жодного доводу ОСОБА_1 . При цьому проявив однобічність та формалізм при розгляді її заяви. Вважає, що заява про встановлення факту родинних відносин має розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 було зупинене до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 560/17953/21 за позовом ОСОБА_5 до Міністерства оборони України про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії. Ухвалою того ж суду від 29 січня 2024 року провадження у справі поновлено.

У судове засідання представник заінтересованої особи не з`явився, про місце й час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши суддю - доповідача, заявницю та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України ).

Під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або відмовити в позові (ст. 264 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Закриваючи провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах необхідно враховувати правову мету звернення заявниці до суду, яка полягає у підтвердженні її певного соціального статуту. Такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення. Тому пославшись на постанову Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №290/289/22 суд зазначив, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки стосується публічно-правових відносин, а відтак має бути вирішена в порядку адміністративного судочинства.

Між тим, з таким висновком суду погодитися не можна з огляду на наступне.

За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, в тому числі і справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 цієї статті).

В ч. 1 ст. 315 ЦПК України визначені юридичні факти, які можуть бути встановлені судом, зокрема й факт родинних відносин (п. 1).

Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Водночас у частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що суд залишає заяву про встановлення факту, без розгляду якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, і роз`яснює заінтересованими особами особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц виснувала, що встановлення юридичного факту, який пов`язаний із вирішенням спору із суб`єктом владних повноважень щодо права на отримання пенсії, відповідно до частини другої, пункту 3 частини шостої статті 12, пункту 2 частини першої статті 263 КАС України має розглядатися в спрощеному позовному провадженні як справа незначної складності за правилами адміністративного судочинства.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.03.2023, від висновку якого просить відступити Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, застосувавши наведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц, виснував про те, що оскільки вимоги заявниці пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, то відповідно за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявниці з державою, а отже, не підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими такі висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки вказаний підхід до визначення юрисдикції справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, не узгоджується із завданням і метою адміністративного судочинства, визначеними статтею 2 КАС України.

Також неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Саме такі висновки містяться у Постанові Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21 (провадження №11-150 апп23), які відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України є обов`язковими для врахування.

Отже, висновок суду про закриття провадження у справі з підстав розгляду заяви ОСОБА_1 в порядку адміністративного судочинства є помилковим, а відтак доводи викладені в апеляційній скарзі є слушними.

Згідно з п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування ухвали суду першої інстанції з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 379, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Романовою Іриною Дмитрівною - задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 08 листопада 2023 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст.389ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 12 лютого 2024 року.