Справа № 544/62/24
№ 2-о/544/39/2024
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 січня 2024 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючої - судді Сайко О.О.,

за участі секретаря Костенко Т.В.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду по вул. Соборна, 41 цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

Заявниця звернувся до Пирятинського районного суду Полтавської області із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, у якій зазначила, що вона є донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Її батько помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Донецьку. На час смерті батька і до теперішнього часу м. Донецьк розташоване на тимчасово окупованій території, тимчасово не підконтрольній державній владі України, оскільки перебуває під російською окупацією, що є загальновідомим фактом та не потребує доказування.

Зазначає, що свідоцтво про смерть батька від 23.03.2022 року видане незаконними органами влади Донецької Народної Республіки є недійсним та не створює правових наслідків. Інші документи на підтвердження факту смерті батька у неї відсутні і отримати їх неможливо через те, що м. Донецьк з 07 квітня 2014 року знаходиться на тимчасово окупованій території. Тому вважає за необхідне встановити факт, що має юридичне значення, зокрема факт смерті ОСОБА_3 .

Заявниця та її представник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві, просили їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи - Пирятинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Лубенському районі Полтавській області в судове засідання не з`явився, направив листа про слухання справи у його відсутність, не заперечує проти задоволення заяви ОСОБА_1 .

Судом в порядку ст. 90, 230, 234 ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, заявник ОСОБА_1 була допитана як свідок. У своїх поясненнях ОСОБА_1 зазначила, що вона є донькою ОСОБА_3 , який народився в м. Славута Хмельницької області та з батьками переїхав проживати до м. Донецька. Там він навчався, працював на заводі, одружився та в м. Донецьк народилася його донька ОСОБА_1 . Заявниця проживала в м. Донецьк до 2014 року, а потім виїхала з окупованого міста на підконтрольну Україні територію (Маріїнський район Донецької області). Батько проживав з матір`ю в АДРЕСА_1 . В 2018 році мати померла і він проживав у квартирі сам. Більше родичів у нього не залишилося. ІНФОРМАЦІЯ_3 батько помер. Його похованням займався колишній чоловік заявниці, який проживає у м. Донецьк. Заявниця у травні 2023 року змушена була виїхати з місця свого проживання, яке після повномасштабного вторгнення росії піддавалося обстрілам. Зараз мешкає у м. Пирятині. Інших документів, які б підтвердили смерть батька, у неї немає. Медична довідка про його смерть втрачена і отримати нову в неї немає можливості.

Заслухавши заявницю, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

За правилами п.2 ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Заявник ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_3 згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 09.02.2018 року, виданого Вугледарським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 82 (а.с.13). Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 09.02.2018, після одруження заявниця змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с.12).

Встановлення зазначеного факту необхідно заявниці для реєстрації та отримання свідоцтва про смерть свого батька.

Згідно п. 4 розділу II Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22.12.2022 №309, вся територія Донецького району Донецької області, зокрема, м. Донецьк, з 07.04.2014 по теперішній час тимчасово окупована Російською Федерацією.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території заявниця надала копію свідоцтва про смерть від 23.03.2022 видане «Кіровським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької народної республіки», згідно якого ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Донецьк, форма якого не відповідає визначеним законодавством України формам та цей документ виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження,є недійсним і не створює правових наслідків.

Відповідно до ст.8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки інформації, що міститься в цих документах про смерть особи, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

При цьому суд не знаходить вагомих підстав ставити під сумнів відомості, зазначені в заяві, та повідомлені заявником у судовому засіданні під присягою, про встановлення факту смерті з огляду на вік померлої особи (68 років), а також враховуючи те, що заяву подано донькою померлої особи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації заявником своїх прав, чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне встановити факт смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Донецьк Донецької області.

Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 95, 258, 259, 264, 265, 315-319, 430 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого в м. Донецьк Донецької області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Донецьк Донецької області.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набуває законної сили після розгляду справи.

Головуюча О.О. Сайко