ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/569/24 Справа № 932/91/23 Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дрожак Юлії Миколаївни на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУНП в Дніпропетровській області, Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ГУ Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (т. 1 а.с. 1-4), однак в подальшому подав заяву про зміну розміру позовоних вимог (т. 1 а.с. 106-107), в обґрунтування якого посилався на те, що в силу положень статті 1174 Цивільного кодексу України, шкода відшкодовується незалежно від вини службової особи органу державної влади. Факт заподіяння позивачу шкоди підтверджується тим, що працівники поліції перебували при виконанні службових повноважень у нічному чергуванні та, побачивши позивача пішим ходом на АДРЕСА_1 , побили його всупереч будь-якій належній правовій процедурі. При цьому суспільно-небезпечні наслідки у вигляді тілесних ушкоджень настали, що зафіксовано належним чином і підтверджено, зокрема, висновком судово-медичної експертизи. Також позивач посилається на те, що у зв`язку з подією, яка мала місце 17.09.2022 року, йому як судді було заявлено відвід у цивільній справі. Це, за поясненнями позивача, завдало йому душевних страждань та зашкодило його діловій репутації, оскільки він не є пересічним громадянином, а є суддею та, з огляду на свою професійну діяльність, відправляє правосуддя.

Враховуючи вищевикладене, позивач з урахуванням заяви про зміну розміру позовних вимог, просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я, унаслідок незаконних дій працівників патрульної поліції у розмірі 12 000,00 грн, стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ГУНП в Дніпропетровській області, Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ГУ Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відмовлено в повному обсязі (т. 1 а.с. 190-195).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Дрожак Ю.М. звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, просить суд рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (т. 1 а.с. 207-224).

Департамент патрульної поліції скористався своїм правом та подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін (т. 2 а.с. 252-257).

Інші учасники справи не скористались своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ч. 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.09.2022 року оперуповноважений СКП ВП №7 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області прийняв усну заяву від позивача громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, про кримінальне правопорушення.

Відповідно до обставин, повідомлених ОСОБА_1 , зафіксовано, що 17.09.2022 року приблизно о 00:20 годині за адресою: м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, проходячи біля будинку №15, до нього під`їхав автомобіль «Тойота Пріус», через декілька секунд він побачив, що це автомобіль патрульної поліції. Через деякий час до нього підійшов раніше незнайомий чоловік в поліцейському однострої та з нагрудним жетоном, наніс йому удар в обличчя руками, чим спричинив йому фізичного болю.

Вказану усну заяву (повідомлення) про кримінальне правопорушення було зареєстровано та внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) 17.09.2022 року, кримінальне провадження №0000723 за ч. 2 ст. 365 КК України, з коротким викладом обставин наступного змісту: 17.09.2022 року до ВП №7 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що 17.09.2022 року приблизно о 00:20 годині, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , працівник правоохоронного органу вчинив дії, які виходять за межі наданих йому повноважень та які супроводжувались насильством, чим завдано істотної шкоди охоронюваним законом правам.

Це підтверджується копіями протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 17.09.2022 року, повідомлення про початок досудового розслідування від 17.09.2022 року, витягу з ЄРДР від 17.09.2022 року.

Факт відсутності відеоматеріалів з портативних відеореєстраторів та з автомобільного реєстратора службового автомобіля під час виконання службових обов`язків працівниками УПП у складі екіпажу «Легіон 211» 17.09.2022 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та притягнення їх до дисциплінарної відповідальності, у зв`язку з неналежним виконанням своїх службових обов`язків, підтверджується копіями: листа УПП від 26.09.2022 року №7439/41/19/01-2022 на адресу слідчого СД ВП №7 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Романенко М., висновку від 18.11.2022 року службового розслідування.

За відомостями з довідки про проходження служби в підрозділах ГУНП в Дніпропетровській області від 27.03.2023 року за підписом заступника начальника ВПС УКЗ ГУНП в Дніпропетровській області Зюзь І., за обліками ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , станом на 27.03.2023 року серед діючих працівників ГУНП не значаться.

На підтвердження факту наявності тілесних ушкоджень та проходження, у зв`язку з цим, медичного обстеження, лікування, позивач надав суду копії: медичної документації, датованої 17.09.2022 року, 19.09.2022 року, 21.09.2022 року, а також висновку експерта №2635е про проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_1 у період з 21.09.2022 року по 23.09.2022 року, на підставі постанови слідчого СВ ВП №7 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Романенко М. від 21.09.2022 року, кримінальне провадження №0000723, а також фототаблиці.

На підтвердження понесення майнової шкоди позивач надав суду рахунок-фактуру від 26.09.2022 року №3Б5007981 на суму 43 512,00 грн, постачальник: ТОВ «Золота Баня» Аваль». Як пояснила представник позивача у судовому засіданні, цей рахунок надано суду на підтвердження саме лікування позивача від заподіяних йому тілесних ушкоджень.

Оглядом у судовому засіданні DVD-R-диску, наданого разом з відзивом представником Департаменту патрульної поліції як відеозапис з камери «Безпечне місто», судом встановлено, що у нічний час доби 17.09.2022 року на проїжджій частині у 00:35 годині стоять у темряві транспортний засіб із включеним світлом фар та людина з ліхтариком. О 00:38 годині службовий автомобіль патрульної поліції від`їжджає. У 00:40 годині людина з ліхтариком продовжує свій шлях проїжджою частиною та телефонує.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Отже, за загальним правилом відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди органами державної влади діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Судом було встановлено, що предметом спору є відшкодування моральної шкоди на підставі положень статей 1173, 1174 ЦК України, а саме відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, посадовою або службовою особою органу державної влади.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Так, до загальних умов цивільно-правової відповідальності відносяться: 1) протиправний характер поведінки (дій чи бездіяльності) особи, на яку передбачається покласти відповідальність (чи настання інших спеціально передбачених законом або договором обставин); 2) наявність у потерпілої особи шкоди або збитків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою порушника і наступними шкідливими наслідками; 4) вина правопорушника.

Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення. Відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування. Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою.

Тому, позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність саме відповідачів є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1166, 1167, 1168, 1173, 1174 ЦК України.

Для відшкодування як майнової, так і моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Аналогічні правові висновки викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 09.08.2017 року, справа №908/2138/16, від 12.04.2022 року, справа №686/345/21, від 20.06.2023 року, справа №757/33618/18-ц, які суд враховує на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів враховуючи норми матеріального права, встановлені судом обставини справи, а також правову оцінку доказів наявних в матеріалах справи, вважає обгрунтованими висновки суду про те, що позивач не надав суду доказів на підтвердження наявності заподіяної йому майнової та моральної шкоди, завданої протиправними діями саме відповідачів, їх службових осіб, а також на підтвердження наявності безпосереднього причинного зв`язку між протиправним діянням заподіювачів шкоди та шкодою, яку зазнав позивач, а тому суд дійшов до вірного висновку щодо неогрунтованості позовних вимог.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач почав обходити автомобіль який зупинився біля нього та зміщуватись ближче до краю проїзної частини, колегія суддів відхиляє, як безпідставні оскільки такі спростовуються відеозаписом з камери «Безпечне місто». Вказане відео переглянуто колегією суддів. З нього видно, що особа на відео рухалась посередені проїзної частини дороги та після того, як від неї від`їхав автомобіль продовжила свій рух посередені проїзної частини дороги, при цьому щось випивала та розмовляла по телефону.

Інші пояснення обставин, щодо моменту побиття позивача, які стали підставою для звернення з даним позовом не підтверджуються будь-якими доказами крім пояснень позивача викладених в позові та апеляційній скарзі.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що з відеозапису з камери «Безпечне місто» видно, що особа йшла з ліхтариком, положення ліхтарика після зупинки автомобіля та після того, як автомобіль від`їхав від особи, не змінювалось, а тому колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на те, що від удару він впав на асфальт та під час здійснення йому подальших ударів лежав на землі.

Посилання апелянта на висновок судово-медичної експертизи №2635е від 23.09.2022 року, який надано позивачем до суду не є беззаперечним доказом того, що такі дії були вчинені саме посадовими особами відповідача, а лише засвідчує факт тілесних ушкоджень позивача.

Доказам на які апелянт посилається у своїй апеляційній скарзі судом першої інстанції було надано повну та обгрунтовану правову оцінку, підстави для надання їм повторної правової оцінки колегією суддів, відсутні.

Доводи скарги про те, що працівники поліції штучно створювали інформаційний фон та маніпулювали фактами, виставляли позивача, як винуватця подій та прикривали власні протиправні дії відхиляються, оскільки побудовані на припущеннях апелянта без надання на підтвердження цього будь-яких доказів, разом з цим, доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Посилання апелянта на те, що під час того, як позивач після побиття лежав на землі під`їхав інший екіпаж та сфотографував його є безпідставними оскільки спростовуються оглянутим відеозаписом з камери «Безпечне місто», з якого видно, що до особи під`їхав автомобіль та через декілька хвилин поїхав, а особа продовжила свій рух.

Також, є безпідставними доводи про те, що саме працівники поліції попросили адвоката викласти на своїй сторінці фото побиття апелянта з метою дискредитування останнього, як судді, так як є лише припущеннями апелянта без будь-якого доказового підтвердження.

Доказів того, що саме через протиправні дії посадових осіб апелянту було заявлено відвід у справі №932/119/22 матеріали справи також не містять.

Посилання апелянта на те, що згідно ст. 1174 ЦК України завдана шкода діями посадової особи при здійсненні своїх повноважень, повинна бути йому відшкодована незалежно від вини цієї особи є безпідставними, оскільки розглядом справи не встановлено та матеріалами справи не підтверджується факт заподіяння позивачу шкоди саме посадовими особами поліції під час здійснення ними своїх повноважень.

Сам по собі факт службового розслідування та притягнення посадових осіб відповідача щодо порушення вимог п. 5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису не є беззаперечним доказом того, що саме вказаними особами було завдано апелянту тілесних ушкоджень.

Також колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта, як безпідставні стосовно того, що судом було відмовлено у задоволенні його позовних вимог на підставі ст. 1177 ЦК України, оскільки такі спростовуються змістом оскаржуваного рішення.

Більшість доводів апеляційної скарги побудовано лише на поясненнях апелянта без будь-якого підтвердження відповідними доказами, однак, колегія суддів звертає увагу на те, що доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Зі змісту позову, апеляційної скарги та доказів наявних в матеріалах справи можливо встановити факт завдання позивачу тілесних ушкоджень, які потягли за собою моральну шкоду для апелянта, однак, доказів того, що такі дії були вчинені саме посадовими особами відповідача до якого пред`явлено позов, матеріали справи не містять.

Доводи щодо надання оцінки доказам судом фактично є переоцінкою доказів, однак оцінка доказів є прерогативою виключно суду, а переоцінка доказів учасниками справи не передбачена чинним законодавством.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375? 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дрожак Юлії Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.Ю.Лопатіна