Провадження № 2/638/274/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2024 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Цвіри Д.М.,

за участю секретаря Мяснянкіної Г.П.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному провадженні в залі судових засідань Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з незаконного володіння, -

встановив:

11.08.2015 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7 , третя особа ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу недійсним.

Ухвалою від 16.10.2015 відкрито провадження у справі.

Ухвалою від 16.10.2015 заяву представника позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ОСОБА_9 про вжиття заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, задоволено. Накладено арешт на 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 40,89 кв.м., житлова площа 34,0 кв.м., що зареєстрована за ОСОБА_7 .

Ухвалою від 22.02.2016 заяву представника позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ОСОБА_9 про вжиття заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, задоволено. Накладено арешт на 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 40,89 кв.м., житлова площа 34,0 кв.м., що зареєстрована за ОСОБА_10 .

19.03.2018 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подано уточнену позовну заяву до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , якою просили:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу 18/100 частин квартири АДРЕСА_1 укладеного 24.09.1996 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , зареєстрованого за номером 944, посвідченого приватним нотаріусом Харківського державного нотаріального округу Білоус О.М.;

- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_8 та ОСОБА_3 18/100 частини квартири АДРЕСА_1 , передавши її у володіння ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що в 1996 ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 безплатно приватизували 18/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з розпорядженням органу приватизації, а саме Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду Родзевській Людмилі Дмитрівні, ОСОБА_6 , ОСОБА_11 було надано Свідоцтво про право власності на 18/100 частин квартири АДРЕСА_1 від 10 січня 1996 року №1-96-72634 112, зареєстроване у Харківському МБТІ 10.01Л996 року за №11-1-17688, чим саме було реалізовано право вищезазначених громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі та збереження житла, в якому постійно проживали.

У 1996 році родина знаходилась в скрутному становищі та потребувала фінансової підтримки, тому мати позивачів - ОСОБА_4 прийняла рішення звернутись до спеціальної організації, яка б могла надати фінансову допомогу у вигляді грошового займу на умовах повернення у визначений строк.

ОСОБА_4 звернулась до ОСОБА_10 (знайомство з яким відбулось за рекомендацією невідомої громадянки, яка працювала в сфері реклами) з метою займу коштів. Вказаний чоловік завірив ОСОБА_4 в можливості надання їй грошових коштів в розмірі 5600 гривень 00 копійок, та забезпечити реалізацію оформлення вказаної позички у нотаріуса. Додаткових умов він їй не називав.

Згодом ОСОБА_10 вказав день та час проведення угоди, а також адресу знаходження нотаріуса, для нотаріального оформлення угоди, офіс приватного нотаріуса Білоус О.М., який знаходився в АДРЕСА_2 .

Так, 24 вересня 1996 року приватним нотаріусом Харківського державного нотаріального округу Білоус О.М. було зареєстровано за №944 договір між ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 з однієї сторони та ОСОБА_10 , текст якого позивач не читали, адже на той час враховуючи їх вік фізично не могли усвідомлювати та розуміти значення своїх дій.

Згідно укладеного правочину ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 продали, а ОСОБА_10 купив 18/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Під час укладання угоди нотаріус порушив чинне законодавство, знехтувавши низку норм ЦК УРСР, Кодексу про шлюб та сім`ю України, ЗУ "Про власність" від 1991 року, ЗУ "Про нотаріат", конвенцію "Про права дитини" ратифікованого Постановою ВР №789-12 від 27.02.1991 р., ЗУ "Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей" від 24.01.1995 р., та інші.

ОСОБА_14 вважала, що укладає договір позики, бо так домовлялась остання з ОСОБА_10 , а документи на квартиру вона залишає у нотаріуса до моменту повернення займу. Нотаріус лише підкріпив впевненість ОСОБА_4 , зазначивши, що як тільки кошти остання поверне ОСОБА_15 , документи на квартиру будуть також повернуті.

Сам ОСОБА_10 в подальшому погрожував сім`ї позивачів, до моменту його смерті. І тільки після цього виникла можливість захисту своїх прав і матір`ю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було подано заяву до Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області (копія знаходиться в матеріалах справи).

ОСОБА_4 помилялася щодо наслідків оскаржуваного договору купівлі - продажу, вважала, що укладає договір про отримання коштів у борг.

На момент вчинення вищезазначеної угоди дітям ОСОБА_4 , як стороні за договором ОСОБА_6 було 7 років, а ОСОБА_11 , яка також виступала в договорі, як продавець на той час виповнилося 16 років.

Як вбачається з договору купівлі - продажу від 24.09.1996, в порушення нормативних актів від імені дітей ОСОБА_4 , які на час укладення правочину були неповнолітні, а ОСОБА_6 не досяг 15 років, діяли вони особисто. Ані матір ОСОБА_4 , ані батько ОСОБА_16 , не вчиняли спірного правочину за семирічного сина ОСОБА_6 , як і не надавали згоди на посвідчення договору купівлі-продажу квартири в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_17 .

Отже, відчуження частки квартири за спірним договором купівлі-продажу відбулось без належної згоди батьків неповнолітніх дітей і органу опіки та піклування.

Вважаю, що умови договору про відчуження 18/100 частки, що належали на праві спільної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , суперечать їх правам та інтересам, оскільки в результаті останні (в минулому діти) були позбавлені права на житло, адже спірну квартиру вони отримали шляхом реалізації права на приватизацію житла.

Згідно роз`яснення п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК).

Отже, договір купівлі - продажу від 24.09.1996 за № 944, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_18 та ОСОБА_10 є недійсний з підстав передбачених ст. ст. 51, 53, 56 ЦК України.

З дня укладання договору купівлі - продажу від 24.09.1996, позивачі продовжували жити в квартирі АДРЕСА_1 , виконували обов`язки власників квартири, протягом усіх 19 років сплачувала комунальні послуги та квартирну плату. Квитанції про сплату цих послуг заповнювалися на їх ім`я. Жодного договору з новим власником квартири укладено не було.

ОСОБА_10 ніколи до спірної квартири як до своєї не відносився, йому було відомо, що в квартирі проживає і зареєстрована родина ОСОБА_19 , він ніколи не цікавився щодо оплати комунальних послуг, укладення договорів на утримання квартири та іншими питаннями щодо підтримання власності у належному стані. Тобто, на виконання правочину купівлі-продажу майно до нового власника не переходило і не передавалося. Так, дійсно, договір купівлі-продажу було посвідчено нотаріально та зареєстровано у Державному реєстрі прав власності на ім`я ОСОБА_10 , але в реальності ця квартира не знаходилась у володінні останнього і він ніколи не відносився до неї як до своєї власності.

ОСОБА_4 не бажала продавати спільну квартиру, фактично вважала, що уклала договір займу.

Розуміючі протиправність правочину купівлі-продажу житла, вчиненого ОСОБА_4 під впливом помилки, неповнолітніми без згоди батьків та органу опіки, ОСОБА_15 , дочекавшись повноліття ОСОБА_6 , 04.06.2007 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом про визнання за ним права власності на 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 . У вказаній позовній заяві ОСОБА_15 підтверджує факт того, що з моменту укладення спірного правочину, кожен з його сторін продовжував проживати за своєю адресою. При цьому, обґрунтовує позов тим, що сторони забажали повернути угоду в первісний стан, однак зробити це не можуть, бо втратили оригінал договору.

Як пояснив при зустрічі в суді ОСОБА_15 родині ОСОБА_19 , нотаріусом помилково було зареєстровано не договір займу, а договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , та він бажає повернути назад Родзевським право власності на квартиру шляхом укладення договору купівлі- продажу спірної нерухомості, але у зв`язку із втратою ним свого екземпляра договору це вчинити не надається за можливим без реєстрації за ним права власності за рішенням суду. ОСОБА_4 та її діти повірили ОСОБА_15 та в суді по справі № 2-5433/2007 визнали позовні вимоги ОСОБА_15 , тому позов було задоволено.

Після постановления судом рішення від 30.08.2007 року по справі № 2- 5433/2007 на підставі якого ОСОБА_15 зареєстрував своє право власності на 18/100 квартири АДРЕСА_1 через три роки 02.02.2010 року. Окрім цього, ніяких дій не послідувало, родина ОСОБА_19 як мешкала в спірній квартирі, так і продовжувала мешкати. На прохання ОСОБА_4 довести обіцяне до результату щодо повернення права власності на квартиру її родини, останній спочатку пояснював, що йому ніколи цим займатися, а потім почав погрожувати фізичною розправою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_15 , 17.05.2013 року із заявою про прийняття спадщини після смерті останнього до Шостої Харківської державної нотаріальної контори звернулась донька померлого - ОСОБА_7 , яка 16.01.2014 року за реєстровим № 1-39 отримала свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 .

Відразу (протягом місяця) після отримання свідоцтва на спадщину щодо спірної квартири, а саме 21.02.2014 року ОСОБА_7 звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом про виселення та зняття з реєстрації родини Роздевських з квартири АДРЕСА_1 . 13.10.2014 року за вказаним позовом у справі № 63 8/2707/14-ц було винесено заочне рішення. На підставі вказаного заочного рішення в 2015 році родину ОСОБА_19 примусово виселено із єдиного житла.

Отже, після вчинення оспорюваного правочину купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_20 продовжували там проживати майже 20 років, тому були впевнені, що їх право власності є непорушне.

Після того, як позивачів було примусово позбавлено єдиного житла, їх права були порушені, тому вони відразу (11.08.2015 року) звернулись до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним.

На даний час, випадково, шляхом аналітичного дослідження інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з`ясувалось, що 23.10.2015 року 18/100 спірної квартири, які були зареєстровані на підставі свідоцтва про спадщину за № 01, вибули із власності ОСОБА_7 шляхом укладання двох договорів міни. Так, згідно договору міни № 3073 від 23.10.2015 року, засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бервено Н.І. ОСОБА_7 обміняла 4/100 частини квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_8 на побутову техніку з доплатою. Відповідно до договору міни № 3069 від 23.10.2015 року, засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бервено Н.І. ОСОБА_7 обміняла 14/100 частини квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 на побутову техніку з доплатою.

На час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири час переходу права власності було визначено моментом отримання речі (ст.128 ЦК УРСР), отже в даному випадку фактично права власності так і не перейшло до ОСОБА_15 , оскільки після підписання оскаржуваного правочину родина ОСОБА_19 мешкали там 19 років. Разом із тим договір купівлі-продажу є вочевидь протиправним та на підставі ст.ст. 51, 53, 56 ЦК УРСР має бути визнаний судом недійсним, а всі інші відчужувачі діяли під впливом помилки щодо правових підстав на отримання свідоцтва на спадщину та наступних договорів міни по відчуженню спірної квартири.

Отже, належним способом захисту порушеного права власності позивачів є витребування майна від нинішніх його володільців ОСОБА_8 та ОСОБА_3 шляхом пред`явлення віндикаційного позову.

Виходячи із викладених вище обставин, а також те, що позивачів поза їх волею було позбавлено права власності на належну їм частину квартири, а відтак - наявні підстави для застосування положень ч. 1 ст. 388 ЦК України та витребування зазначеного майна на їх користь у ОСОБА_8 та ОСОБА_3 .

На підставі вищевикладеного, вважаю, що договір купівлі-продажу нерухомого майна - 18/100 частин квартири АДРЕСА_1 , укладений 24.09.1996 року підлягає визнанню недійсним, на підставі ст.ст.51, 53, 56 ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 388 ЦК України 2004р., слід витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_8 та ОСОБА_3 18/100 частини квартири АДРЕСА_1 , передавши її у володіння позивачів.

Щодо розміру судових витрат, яку понесли позивачі, то на виконання п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України наводжу орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс: при зверненні до суду двома позивачами було сплачено 243,60 грн., за забезпечення позову - 121,80 грн., при уточненні позову додатково доплачено судовий збір в загальній сумі - 2802,32, грн. та за забезпечення позову - 352,40 грн. Отже, в загальній сумі судові витрати, яких понесли позивачі складають - 3520,12 грн.

Ухвалою від 19.03.2018 клопотання ОСОБА_21 представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про забезпечення позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з незаконного володіння, задоволено. Накладено арешт на 4/100 частини квартири АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровані за ОСОБА_8 і 14/100 частин квартири АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_3 . Заборонити ОСОБА_8 , ОСОБА_3 здійснювати будь-які дії з метою відчуження чи передачі прав на 4/100 і 14/100 частин квартири АДРЕСА_1 , відповідно, іншим особам в будь-який спосіб (продаж, передача в оренду, дарування, міна тощо).

Ухвалою від 19.08.2018 клопотання представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування доказів, задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бервено Н.І. (адреса: м. Харків, пр. Правди, 5):

- копію договору міни №3073 від 23.10.2015 р., за яким ОСОБА_8 обміняв у ОСОБА_7 4/100 частини квартири АДРЕСА_1 ,

- копію договору міни №3069 від 23.10.2015 р., за яким ОСОБА_3 обміняв у ОСОБА_7 14/100 частини квартири АДРЕСА_1 , на побутову техніку з доплатою.

Для огляду та дослідження на час розгляду по суті справи №638/13269/15-ц витребувано з Дзержинського районного суду м. Харкова:

- матеріали цивільної справи №638/2707/14-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та інших про визнання втрати користування житловим приміщенням та виселення з квартири АДРЕСА_1 ,

- матеріали цивільної справи №2-5433/07 за позовною заявою ОСОБА_10 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про визнання права власності на 18/100 частини квартири АДРЕСА_1 .

20.09.2018 представником відповідача ОСОБА_8 подано відзив на позовну заяву, яким просив застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що ОСОБА_4 після незначного проміжку часу зрозуміла, що уклала з ОСОБА_10 договір купівлі-продажу. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.08.2007 за ОСОБА_10 було визнано право власності на оспорювану квартиру, ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 позов визнали у повному обсязі.

Представник позивачів в судовому засідання наполягала на тому, що строк позовної давності позивачами не пропущено і просила суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача та відповідач заперечували проти позовних вимог та проти тверджень представника позивача, що строк позовної давності не пропущений та його необхідно поновити, просили суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Відповідачем ОСОБА_8 подано заяву, якою він просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлялася неодноразово належним чином, причина неявки суду не повідомила.

Суд, вислухавши пояснення представника позивачі, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно фотокопії договору купівлі продажу від 24.09.1996 « ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_10 купив 18/100 частини квартири АДРЕСА_1 . Ці 18/100 належали продавцям ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським центром приватизації державного житлового фонду 10.01.1996 за № 1-96-72634 П2. Свідоцтво було зареєстровано у Харківському МБТІ 10.01.1996 за № П-1-17688. Продаж вчинено за суму 5400, які продавці одержали від покупця ще до підписання договору. Договір посвідчено приватним нотаріусом Білоус О.М.» (т. 1 а.с.5-6).

З копії свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 190).

Згідно копії відповіді шостої Харківської державної нотаріальної контори ГТУЮ у Харківській області від 16.12.2016 за № 4412/01-16, 17.05.2013 із заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернулася донька померлого ОСОБА_7 . 16.01.2014 ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 191-192).

В копії повідомлення архівного відділу виконавчого комітету Харківської міської ради від 11.09.15 за № 0-16, йде мова про те, що в архівному відділі Харківської міської ради за 1995-1996 роки РВК Дзержинського району в м. Харкові органу опіки і піклування дозволу в Дзержинському районі про надання дозволу на продаж 18/100 частини квартири АДРЕСА_1 , які належали неповнолітнім на той час ОСОБА_6 та ОСОБА_11 не виявлено (т. 1 а.с.23).

Відповідно до копії інформації Харківського обласного державного нотаріального архіву ГТУЮ у Харківській області від 27.09.2015 за № 2197/01-18, повідомлено, що станом на серпень 2015 документи приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Білоусова Олексія Миколайовича на державне зберігання до Харківського обласного державного нотаріального архіву не передавалися.

Згідно копії відповіді Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 17.09.2015 за № 0-56/01.01-19/: Наказом Міністерства юстиції України від 19.10.1998 за № 55/5 було анульоване свідоцтво про право на зайняття нотаріальної діяльності № 2031 від 22.01.1996, видане ОСОБА_22 , у зв`язку із задоволенням відповідного подання управління юстиції, направленого з причин допущення нотаріусом неодноразових грубих порушень чинного законодавства при вчиненні нотаріальних дій. Розпорядженням Управління МЮ у Харківській області від 30.10.1998 за № 02-6/194 анульовано реєстраційне посвідчення № 14, видане ОСОБА_22 . Цим же розпорядженням була створена комісія для передачі колишнім приватним нотаріусом до управління юстиції архівних матеріалів до початку належного функціонування державного нотаріального архіву Харківської області. Всі можливі заходи спрямовані на передачу до управління юстиції документів нотаріального діловодства та архіву не дали результатів.

Також, у відповіді йде мова про те, що наказом Міністерства юстиції України від 12.08.1996 № 21/5 було внесено зміни до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зокрема її доповнено п. 2-1, яким закріплено, що нотаріальні дії, що вчиняються нотаріусами України, виконуються на спеціальних бланках нотаріальних документів. Зразок бланка, а також порядок обліку, зберігання та витрачення бланків нотаріальних документів встановлюються Міністерством юстиції за погодженням з Українською нотаріальною палатою.

Абзацом 4 вказаного пункту Інструкції передбачено, що на бланках нотаріальних документів викладаються примірники: договорів відчуження майна (купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання).

На бланках нотаріальних документів виконуються всі примірники документів, за винятком примірника, який залишається у справах нотаріальної контори чи у приватного нотаріуса.

На виконання ухвали від 19.08.2018, приватний нотаріус ХМНО Бервено Н.І. надала:

- копію договору міни №3073 від 23.10.2015 р., за яким ОСОБА_8 обміняв у ОСОБА_7 4/100 частини квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 218);

- копію договору міни №3069 від 23.10.2015 р., за яким ОСОБА_3 обміняв у ОСОБА_7 14/100 частини квартири АДРЕСА_1 , на побутову техніку з доплатою (т. 1 а.с. 217).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, дата формування: 06.03.2018:

- ОСОБА_8 на праві приватної власності належить 4/100 квартири АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права класності: договір міни, серія та номер:3075, виданий 23.10.2015;

- ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 14/100 квартири АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права класності: договір міни, серія та номер:3069, виданий 23.10.2015 (т. 1 а.с. 193-194).

В судовому засіданні досліджено справу №2-5433/07, якою встановлено, що Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.08.2007 позов ОСОБА_10 задоволено. Визнано за ним право власності на 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 . У червні 2007 року ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що 24 вересня 1996 року він придбав у відповідачів, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 .

Всі ці роки, починаючи з 1996 року, позивач та відповідачі мешкали кожен за своєю адресою, а згодом вирішили повернути договір до первісного стану, а саме: відповідачі забажали придбати 18/100 часток спірної квартири, що належать ОСОБА_10 . У зв`язку з цим, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 вирішили розірвати вказаний вище договір купівлі продажу, однак, в добровільному порядку через нотаріальну контору цього зробити не змогли, так як втратили документ, що підтверджував право власності позивача на частку квартири.

Звернувшись до нотаріуса, що посвідчував вказану угоду, з`ясувалось, що він на даний час не працює, а документи не збереглись. Судовим розглядом було встановлено, що 04.06.2007 року ОСОБА_10 звернувся до суду із вище зазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 .

Спірне нерухома майно було придбане позивачем на підставі договору купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6

30.08.2007 року у справі ухвалено рішення, згідно якого визнано за ОСОБА_10 право власності на 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 .

05.12.2011 представник ОСОБА_4 звернувся через канцелярію суду з заявою, якою просив надати матеріали справи №2-5433/07 для ознайомлення.

Згідно розписки на заяві від 0512.2011, представник ОСОБА_4 у повному обсязі ознайомився з матеріалами справи.

29.03.2013 ОСОБА_4 звернулася через канцелярію суду з заявою про видачу їй копії рішення суду від 30.08.2007. 23.04.2013 копію рішення вона отримала.

24.04.2015 ОСОБА_4 подала через канцелярію суду апеляційну скаргу на рішення від 30.08.2007, з посиланням на те, що про існування рішення Дзержинського районного суду м. Харкова вона дізналася лише вчора.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23.03.2017, апеляційне провадження, закрито. У мотивувальній частині ухвали вказано, що у жовтні 2016 року до суду з апеляційною скаргою в особі свого представника звернулася ОСОБА_23 , до якої згодом приєдналися ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . (а.с. 101-104, том 1)

Як на підставу обґрунтування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_23 зазначає, що на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири її мати ОСОБА_5 , не мала цивільної дієздатності.

Між тим, сам договір купівлі продажу ОСОБА_23 не оскаржує.

Крім того, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_5 (відповідачка у вказаній справі, мати ОСОБА_23 ), була присутня у судовому засіданні 30.08.2007 року під час ухвалення оскаржуваного рішення, та проти позову не заперечувала. (а.с. 70-73, том 1)

Також, як вбачається з копії паспорту, що міститься на аркуші справи 65, том 1, на момент розгляду справи судом першої інстанції, ОСОБА_5 була повнолітньою, а тому, доводи апелянта про те, що її мати не мала змоги захистити свої права на спірне житло належним чином, є безпідставними.

Згідно положень ст. 16 ЦК України, особа на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Між тим, з окремою апеляційною скаргою ОСОБА_5 до суду не зверталася, і рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2007 року не оскаржувала.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що права та інтереси апелянта у даному випадку жодним чином не зачіпаються, зокрема, і з тих підстав, що ОСОБА_23 не є стороною за рішенням суду.

Ухвала Апеляційного суду Харківської області від 23.03.2017 сторонами не оскаржувалася.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч.ч. 4-5 ст. 82 ЦПК України).

Отже, станом на час розгляду даної справи відпали підстави вважати порушеними права та інтереси позивачів укладенням оспорюваного ними договору купівлі-продажу квартири, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що сам договір купівлі продажу не оскаржувався. Підстави для визнання договору купівлі продажу спірної квартири недійсними, відсутні. Усі обставини купівлі продажу спірної квартири встановлені рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.08.2007 і відповідно, витребовувати із чужого незаконного володіння у ОСОБА_8 та ОСОБА_3 18/100 частини квартири АДРЕСА_1 підстав у суду немає. Таким чином, позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , не може бути задоволений.

Матеріали справи містять заяву представника позивачів, яким вона просила поновити строк позовної давності, посилаючись на те, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_15 , з яким було укладено спірний договір купівлі-продажу, 17.05.2013 із заявою про прийняття спадщини після смерті останнього до Шостої Харківської державної нотаріальної контори звернулась донька померлого ОСОБА_7 , яка 16.01.2014 за реєстровим № 1-39 отримала свідоцтво про право на спадщину на спірну квартиру. Протягом місяця після отримання спадщини ОСОБА_7 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом про виселення та зняття з реєстрації родини ОСОБА_19 зі спірної квартири. 13.10.2014 за вказаним позовом було постановлено заочне рішення, яким в 2015 родину ОСОБА_19 примусово виселено з квартири і відразу після цього родина ОСОБА_19 звернулася до суду щодо визнання договору купівлі продажу спірної квартири, недійсним.

В судовому засіданні представник позивача послалася на те, що під час розгляну справи №2-5433/07 позивач ввів їх в оману та пообіцяв, що після того, як сім`я ОСОБА_19 погодиться з позовом, це допоможе вирішити питання за для майбутнього повернення останнім спірного житла.

Також, представник позивача посилалася на те, що ОСОБА_4 дізналася про рішення у справі №2-5433/07 тільки в 2015 році, але усі доводи викладені в заяві та доповнені представником усно у судових засіданнях спростовуються вищевикладеним.

Щодо застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, то позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» у статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. А тому недостатньо доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення його цивільного права. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Цей обов`язок випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України у відповідній редакції, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу її вимог і заперечень.

З огляду на таке, підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності судом не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у позові відмовлено, судовий збір з відповідача не стягується.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з незаконного володіння - відмовити.

Вжитий судом на підставі ухвали Дзержинського районного суду міста Харкова від 16.10.2015 року захід забезпечення позову у вигляді: накладення арешту на на 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 40,89 кв.м., житлова площа 34,0 кв.м., що зареєстрована за ОСОБА_7 скасувати.

Вжитий судом на підставі ухвали Дзержинського районного суду міста Харкова від 22.02.2016 року захід забезпечення позову у вигляді: накладення арешту на 18/100 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 40,89 кв.м., житлова площа 34,0 кв.м., що зареєстрована за ОСОБА_10 скасувати.

Вжитий судом на підставі ухвали Дзержинського районного суду міста Харкова від 19.03.2018 року захід забезпечення позову у вигляді: накладення арешту на 4/100 частини квартири АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровані за ОСОБА_8 і 14/100 частин квартири АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_3 та заборони ОСОБА_8 , ОСОБА_3 здійснювати будь-які дії з метою відчуження чи передачі прав на 4/100 і 14/100 частин квартири АДРЕСА_1 , відповідно, іншим особам в будь-який спосіб (продаж, передача в оренду, дарування, міна тощо), яка ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 07.07.2021 року частково скасована в частині заборони передачі в оренду 14/100 частин квартири АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_3 скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивачі:

- ОСОБА_4 , місце проживання/перебування: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

- ОСОБА_5 , місце проживання/перебування: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

- ОСОБА_6 , місце проживання/перебування: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідачі:

- ОСОБА_7 , місце проживання/перебування не відоме, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

- ОСОБА_8 , місце проживання/перебування: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

- ОСОБА_3 , місце проживання/перебування: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Повний текст рішення суду складено 09.02.2024 року.

Суддя Д.М. Цвіра