Справа № 462/7413/19 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/2691/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий - суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

Казанського Г.А. - представника МВС України;

Мірошнікова В.Т.

- представника Львівського НДЕКЦ МВС України;

адвоката Іваницького Я.О.

- представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Іваницького Ярослава Олеговича , представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 13 травня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року Міністерство внутрішніх справ України звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи: Львівський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України та Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення із жилого приміщення, у якому просило суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 (в подальшому - «спірна квартира») шляхом виселення відповідачів та їх неповнолітніх дітей, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , зі спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що позивач (МВС України) є власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 18.12.2008 року у справі №2-616/2008 р. за позовом МВС України до ОСОБА_6 визнано недійсним нотаріально посвідчений договір дарування квартири від 17.01.2004 року, згідно якого МВС України подарувало спірну квартиру ОСОБА_6 . Під час розгляду цієї справи ОСОБА_6 визнав позовні вимоги та повідомив суд, що спірна квартира не є його власністю, оскільки він не здійснив державну реєстрацію права власності відповідно до вимог ст. 334 ЦК України.

Наказом МВС України від 24.11.2016 року № 1020 та Актом прийняття-передачі основних засобів від 06.03.2017 року спірну квартиру передано з балансу МВС на баланс Львівського науково-дослідного експертного криміналістичного центру МВС України, яким встановлено, що в спірній квартирі проживають відповідачі та їхні неповнолітні діти.

У червні 2017 року Львівський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просив усунути перешкоди у користуванні вищезгаданою квартирою шляхом виселення відповідачів та їх дітей з вказаного жилого приміщення без надання їм іншого жилого приміщення. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11.10.2017 року у справі № 462/2833/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 29.01.2019 року, позов Львівського НДЕКЦ було задоволено.

Однак, постановою Верховного Суду від 16.10.2019 року згадані рішення суду першої та апеляційної інстанції скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки власником спірного майна є МВС України, а з негаторним позовом звернувся Львівський НДЕКЦ. Також, в постанові Верховний Суд зазначив, що висновок суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, про те, що відповідачі самовільно, без правових та законних підстав вселилися в спірну квартиру, а тому підлягають виселенню з неї без надання іншого житлового приміщення, є передчасним, оскільки на момент вселення відповідачі вселилися до спірного житлового приміщення за згодою його власника - ОСОБА_6 . Позивач вважає, що Верховний Суд дійшов помилкового висновку в частині згоди ОСОБА_6 на вселення відповідачів до спірної квартири. Вважає, що ОСОБА_6 ніколи не був власником спірної квартири, державної реєстрації права власності не здійснював у встановленому законом порядку, а отже не мав права та не міг у жодний спосіб надавати згоду на вселення відповідачів, а тому вважає, що відповідачі у цю квартиру вселилися самовільно. Звертає увагу на те, що відповідачі та їхні діти ніколи не були зареєстрованими у спірній квартирі, а зареєстровані за іншими адресами, що є підтвердженням того, що у відповідачів є інше житло для проживання, що забезпечує їхнє право на житло та їх виселення із спірної квартири не порушить це право (том 1, а.с. 1-5).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Ухвалено усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з цієї квартири без надання їм іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Міністерства внутрішніх справ України 1 921 грн. судового збору (том 1, а.с. 130-133).

Дане рішення оскаржили представник відповідачів та їхній неповнолітній син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апелянти просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Представник відповідачів вважає помилковим висновок суду про те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_6 був власником спірної квартири, оскільки державної реєстрації права власності не здійснював, так як ОСОБА_6 був власником спірної квартири з 17.01.2004 року - дня укладення договору дарування цієї квартири, за яким він був обдарованим.

Звертає увагу на висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 16.10.2019 року у справі № 462/2833/17 за аналогічним позовом Львівського НДЕКЦ МВС України до відповідачів про виселення останніх зі спірної квартири, про передчасність висновків судів першої та апеляційної інстанцій про самовільне вселення відповідачів у спірну квартиру, «оскільки на момент вселення відповідачі вселилися до спірного житлового приміщення за згодою його власника - ОСОБА_6 ».

Апелянт ОСОБА_4 вважає, що він та його неповнолітній брат неправомірно не були залученими до участі у справі в якості відповідачів, що вважає самостійною підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (том 1, а.с. 140-143, 199-207).

У зв`язку з початком війни в результаті віроломного нападу російської федерації на Україну та введенням із 24 лютого 2022 року в Україні воєнного стану на клопотання представник позивача (Міністерства внутрішніх справ України) ухвалою Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року апеляційне провадження у справі було зупиненим - до закінчення воєнного стану (том 2, а.с. 147-148).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 11 березня 2024 року на клопотання представника позивача про поновлення провадження у справі (том 2, а.с. 156-157) апеляційне провадження у справі було поновленим і справу призначено до розгляду по суті на 14-00 год. 15 квітня 2024 року (том 2, а.с. 204-205).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянтів на підтримання доводів апеляційних скарг та заперечення цих доводів зі сторони представника позивача і третьої особи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, задоволення позовних вимог суд мотивував тим, що «відповідачі та їх діти жодних документів на право на проживання у (спірній) квартирі …не мають, ніколи не були зареєстровані за цією адресою, а зареєстровані за іншими адресами», а «тому, відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу УРСР, МВС України, як законний власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним та вимагати про виселення осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, без надання їм іншого жилого приміщення».

Колегія суддів вважає, що вищенаведені висновки судом зроблені за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а відтак такі не відповідають фактичним обставинам справи та зроблені за неправильного застосування норм матеріального права, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- обставини, встановленні рішенням суду у (зокрема) цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89);

- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263);

- порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина 2 статті 376).

Частиною 3 статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як вже зазначалося вище, правовою підставою для виселення зі спірної квартири відповідачів з їхніми неповнолітніми дітьми позивач зазначає статтю 387 ЦК України та частину 3 статті 116 Житлового кодексу УРСР.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд задоволення позовних вимог про виселення відповідачів з дітьми також мотивував посиланням на статтю 387 ЦК України та частину 3 статті 116 Житлового кодексу УРСР.

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається (не заперечується) всіма учасниками справи те, що:

-10 грудня 2003 року спірну квартиру по Договору купівлі-продажу квартири, укладеному з ОСОБА_8 (як фізичною особою) купило Міністерство внутрішніх справ України (том 1, а.с. 6);

-17 січня 2004 року Міністерство внутрішніх справ України по нотаріально посвідченому Договору дарування квартири подарувало спірну квартиру ОСОБА_6 : наведена обставина встановлена рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 18 грудня 2008 року за позовом МВС України до обдарованого ОСОБА_6 , що набрало законної сили, а відтак ця обставина доказуванню не підлягає (частина 4 статті 82 ЦПК України);

-у 2006 році у спірну квартиру в якості членів сім`ї її власника ОСОБА_6 вселилися відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :наведена обставина встановлена постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 462/2833/17 за позовом про виселення згаданих відповідачів разом з їхніми дітьми зі спірної квартири, що набрала законної сили і є чинною (том 1, а.с. 39-50), а відтак ця обставина також доказуванню не підлягає (частина 4 статті 82 ЦПК України);

-18 грудня 2008 року рішенням Залізничного районного суду міста Львова за позовом МВС України до ОСОБА_6 вищезгаданий Договір дарування спірної квартири від 17 січня 2004 року було визнано недійсним і спірну квартиру повернуто у власність МВС України (том 1, а.с. 7-8);

-08 серпня 2011 року ОСОБА_6 (обдарований за Договором дарування квартири від 17 січня 2004 року) помер;

-24 листопада 2016 року наказом МВС України № 1020 спірну квартиру було передано з балансу МВС України на баланс Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру (НДЕКЦ) МВС України (том 1, а.с. 9);

-у червні 2017 року Львівський НДЕКЦ МВС України звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення згаданих відповідачів разом з їхніми дітьми зі спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення і рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11.10.2017 року у справі № 462/2833/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 29.01.2019 року, позов Львівського НДЕКЦ було задоволено;

-16 жовтня 2019 року постановою Верховного Суду у справі № 462/2833/17 вищезгадані рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.10.2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29.01.2019 року було скасовано і у позові Львівського НДЕКЦ про виселення відповідачів зі спірної квартири відмовлено (том 1, а.с. 39-50);

-28 листопада 2019 року до суду з даним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулося МВС України.

Таким чином, факт поселення відповідачів у спірну квартиру саме у 2006 році в якості членів сім`ї її власника ОСОБА_6 (оскільки у власність МВС України її було повернуто лише рішенням суду від 18 грудня 2008 року) встановлено постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 462/2833/17 і сам факт поселення відповідачів у спірну квартиру ще у 2006 році позивачем не оспорюється: доводів про таке оспорювання позовна заява та інші матеріали справи не містять.

18 грудня 2008 року рішенням суду Договір дарування спірної квартири саме за позовом Міністерства внутрішніх справ України було визнано недійсним, однак Львівський НДЕКЦ МВС України з позовом про виселення відповідачів зі спірної квартири звернувся до суду лише у червні 2017 року, тобто - через 8 (вісім) з половиною років після набрання згаданим рішенням суду від 18 грудня 2008 року законної сили. В той же час, ні позовна заява МВС України, ні інші матеріали справи не містять жодних пояснень з цього приводу.

Слід зауважити, що за цей час у відповідачів народилося двоє дітей, які фактично з дня свого народження проживають у спірній квартирі і станом на час апеляційного розгляду справи старшому з них, апелянту ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже виповнилося майже 18 років.

З урахуванням всіх вищенаведених обставин в їх сукупності частина 3 статті 116 Житлового кодексу УРСР аж ніяк не може бути правовою підставою для виселення відповідачів з неповнолітніми дітьми зі спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення, оскільки факт самоправного зайняття ними цієї квартири відсутній.

Щодо задоволення позовних вимог МВС України та виселення відповідачів зі спірної квартири на підставі статті 387 ЦК України, то колегія суддів вважає за необхідне відмітити наступне.

Позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) називаються віндикаційними.

Відповідно до статті 387 ЦК України віндикаційний позов може бути пред`явлений тільки тоді, коли відповідач незаконно заволодів річчю (в даному випадку - спірною квартирою).

Якщо ж відповідачеві річ передана позивачем, останній може витребувати річ, пред`являючи позов (зокрема) про визнання правочину недійсним і про повернення сторін до первинного майнового стану, так як пред`явлення індикаційного позову у цьому випадку є неможливим, оскільки для захисту права повинні застосовуватися інші спеціальні норми і передбачені ними способи захисту цивільного права.

Спірна квартира була передана ОСОБА_6 , як обдарованому, МВС України (тобто - самим позивачем), як її дарувальником, який у подальшому (ще у 2008 році) і звернувся до суду з позовом про визнання правочину (Договору дарування квартири) недійсним з підстав, що передбачені статтею 215 ЦК України «Недійсність правочину».

Правові наслідки недійсності правочину передбачені статтею 216 ЦК України, однак МВС України (як позивач) вимоги до ОСОБА_6 (якому він і передав, як дарувальник, спірну квартиру) про застосування наслідків недійсності правочину (Договору дарування квартири) не заявляв.

За вищенаведених обставин в їх сукупності стаття 387 ЦК України також не може бути правовою підставою для виселення відповідачів з неповнолітніми дітьми зі спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс у результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Враховуючи все вищенаведене колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення підлягає до скасування з ухваленням нового - про відмову позивачу у задоволенні його позовних вимог про виселення відповідачів з неповнолітніми дітьми зі спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Іваницького Ярослава Олеговича , представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 13 травня 2021 рокускасувати і ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог Міністерства внутрішніх справ України до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення відповідачів та їх неповнолітніх дітей, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , з квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого жилого приміщення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 22 квітня 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.