ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1116/24 Справа № 183/960/23 Суддя у 1-й інстанції - Дубовенко І.Г Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Луганської обласної прокуратури на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Луганської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди (т. 1 а.с. 1-2), в обґрунтування якого посилався на те, що 14 грудня 2006 року йому було пред`явлене обвинувачення за ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 255 КК України, а 07 липня 2008 року за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 212 КК України, які були об`єднані та перебували у провадженні Ленінського районного суду м.Луганська.

Постановою Ленінського районного суду м.Луганська від 16 серпня 2013 року у справі №1-27/13 кримінальна справа стосовно нього та інших була направлена для провадження додаткового розслідування.

Постанова суду залишена в силі ухвалою Апеляційного суду Луганської області 22 жовтня 2013 року.

Після повернення на додаткове розслідування справа жодним чином не розслідувалась, процесуальні рішення щодо нього не приймалися.

За результатами розгляду скарги ОСОБА_1 ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08.09.2020 року у справі №428/6894/20 зобов`язано уповноважених відповідальних осіб прокуратури Луганської області внести до ЄРДР відомості про обвинувачення його за ст. 255 ч.1, 190 ч. 4, ст. 15 ч. 2 ст. 190 ч. 4, ст. 15 ч. 3 ст. 190 ч. 4, 205 ч.2, 27 ч.3 ст. 205 ч. 2, ст. 27 ч. 3 ст. 205 ч. 1, 2, ст. 27 ч. 3 ст. 212 ч.3, ст. 212 ч. 3 КК України.

Відповідні відомості 01 березня 2021 року внесені у кримінальне провадження за №0000309, у якому процесуальне керівництво здійснюється прокурором Луганської обласної прокуратури.

У вказаній справі позивачем неодноразово до органів прокуратури подавалися клопотання і скарги про закриття кримінального провадження щодо нього, однак до сьогодні розслідування у справі не завершене, рішення не прийнято лише з причин окупації території України, на якій залишися матеріали кримінального провадження.

Позивач вважає, що з огляду на принцип презумпції невинуватості, відсутність доказів вини є тотожною невинуватості особи у вчиненні злочину.

Однак з моменту пред`явлення йому обвинувачення у кримінальних правопорушеннях спливло більше ніж 16 років, жодних доказів скоєння ним злочинів у розпорядженні сторони обвинувачення немає, а тому кримінальне провадження щодо нього підлягає закриттю, на підставі відсутності в його діях складу кримінального правопорушення. Тривала бездіяльність відповідача та свідоме ухиляння його посадових осіб від прийняття остаточного процесуального рішення у вказаній справі завдало йому моральну шкоду, що виразилася у його моральних стражданнях у зв`язку з тим, що більше 15 років невизначений його процесуальний статус; він відчуває несправедливість обвинувачення, необхідність відвідування органів досудового розслідування та суду; необхідність ведення листування з державними органами, звернення до слідчого судді з приводу оскарження бездіяльності прокурора, витрачання часу та особистих зусиль на підготовку процесуальних документів та участь у судових засіданнях, а також у зв`язку з відчуттям невпевненості та приниженості. Вважає, що достатньою компенсацією його моральних страждань має бути грошова сума в розмірі 1 000 000 грн.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь з Державного бюджету України суму моральної шкоди, спричиненої надмірною тривалістю кримінального провадження з вини прокуратури в розмірі 1 000 000 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди, задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 5 000 (п`ять тисяч ) гривень шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

В іншій частині позову ОСОБА_1 , відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 14-15), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі.

Крім того, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Луганська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 20-25), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, який у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_1 скористався своїм правом та подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу Луганської обласної прокуратури, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення (т. 2 а.с. 59-61).

Інші учасники процесу не скористались своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційні скарги у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, апеляційну скаргу Луганської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення суду змінити враховуючи наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходив з того, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. А тому враховуючи обставини справи дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 18 листопада 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000309 внесені відомості за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 255 ч. 1; ст. 205 ч.2; ст. 212 ч. 3; ст. 190 ч. 4 КК України, у яких ОСОБА_1 зазначений як підозрюваний (на підставі матеріалів правоохоронних, судових та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень); 21.11.2013 року внесені відомості за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 15 ч. 2, ст. 190 ч. 4; ст. 27 ч. 3, ст. 212 ч. 2; ст. 27 ч. 3 ст. 205 ч. 2; ст. 27 ч. 3 ст. 205 ч. 2 КК України, у яких ОСОБА_1 зазначений як підозрюваний (на підставі матеріалів правоохоронних, судових та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень); 25.02.2021 року внесені відомості за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 15 ч. 3, ст. 190 ч. 4; ст. 27 ч. 3 ст. 205 ч. 2 КК України, у яких ОСОБА_1 зазначений як підозрюваний (на підставі самостійного виявлення прокурором кримінального правопорушення). Датою надходження заяви, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення або виявлення з іншого джерела, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення зазначено 19 квітня 2004 року. Органом досудового розслідування є Головне управління Національної поліції в Луганській області, ПІБ слідчого Горін А.В.; ПІБ прокурора (прокурорів), що здійснюють процесуальне керівництво: Романенко Р.І.. Зінченко Р.Б., Рибалкін В.О., Бєлоусов Д.О.

З постанови Ленінського районного суду міста Луганська від 16 серпня 2013 року у справі №1-27/13 вбачається, що кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 255; ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205; ч. 3 ст. 207, ч. 1, 2 ст. 205; ч. 3 ст. 212; ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України та інших направлена прокурору Луганської області для організації додаткового розслідування та перевірки обставин, вказаних в постанові суду, усунення неповноти та неправильності досудового слідства. Запобіжний захід ОСОБА_1 обраний стосовно нього у вигляді підписки про невиїзд залишений той же.

За результатами розгляду апеляційної скарги прокурора прокуратури Луганської області на вказану постанову від 16 серпня 2013 року Апеляційним судом Луганської області у справі №1-27/13; провадження №11/782/1259/13 постановлено ухвалу, якою постанову Ленінського районного суду міста Луганська від 16 серпня 2013 року змінено: виключено з мотивувальної частини постанови вказівку суду, що стосовно ОСОБА_2 кримінальну справу виділено в окреме провадження. В іншій частині постанова суду залишена без змін (відповідні відомості містяться у єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/35809495).

Згідно повідомлення ГУНП в Луганській області за вих. №4205/111/20-2020 від 16.10.2020 року ОСОБА_1 повідомлено, що згідно єдиної інформаційної системи МВС України гр. ОСОБА_1 станом на 13.10.2020 року є особою, якій 14.12.2006 року було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд Слідчим управлінням УМВСУ в Луганській області за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 255 КК України. Відомості про результати кримінальної справи не надходили. Крім цього 07.07.2008 року ОСОБА_1 був заарештований за постановою Ленінського відділу Податкової міліції Луганської спеціалізованої державної податкової інспекції за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205; ч. 3 ст. 27. ч. 3 ст. 212 КК України. За постановою Ленінського міського суду м.Луганська від 29.07.2008 року запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд. Інших даних про зміну процесуального статусу ОСОБА_1 станом на 13.10.2020 року до МВС не надходило.

20 жовтня 2022 року начальником відділу Луганської обласної прокуратури винесено постанову, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 щодо надання вказівки прокурору про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР 18.11.2013 року за №0000309 на підставі закінчення строку досудового розслідування та відсутності складу кримінального правопорушення.

Крім того, за результатами розгляду скарг ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого та прокурора Луганської обласної прокуратури у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000309:

- слідчим суддею Сєвєродонецького міського суду Луганської області 08 вересня 2020 року у справі №428/6894/20 постановлено ухвалу, якою скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення задоволено;

- слідчим суддею Сєвєродонецького міського суду Луганської області 17 грудня 2021 року у справі №428/12070/21 постановлено ухвалу, якою у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків в межах кримінального провадження відмовлено;

- слідчим суддею Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області 28 лютого 2023 року у справі №208/6353/22 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків в межах кримінального провадження відмовлено. Вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили також встановлено, що «заявлена скаржником вимога зобов`язати прокурора Луганської області закрити кримінальне провадження №0000309 на підставі відсутності в діях особи складу кримінального правопорушення, або прийняти інше процесуальне рішення, передбачене ч. 2 ст. 283 КПК України не може бути задоволена оскільки чинний КПК України не передбачає наявності у слідчого судді повноважень зобов`язати прокурора закрити провадження. Наведені скаржником тези з практики ЄСПЛ не спростовують факт незаконності заявлених ним вимог».

Вказаним рішенням також встановлені інші обставини, щодо руху звернень та скарг в тому числі і ОСОБА_1 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 листопада 2013 року за №0000309.

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, спричинену бездіяльністю відповідача щодо невиправдано тривалого розслідування кримінального провадження.

Судом першої інстанції встановлено факт бездіяльності органу дізнання та прокуратури щодо проведення та завершення досудового розслідування, з причин відсутності матеріалів кримінального провадження, які залишилися на тимчасово окупованій території Луганської області. Жодних дій щодо відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження внесеного до ЄРДР 18 листопада 2013 року за №0000309 відповідачем та/або органом досудового розслідування не здійснювалося.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Цей Указ затверджений Законом України від 24.02.2022 №2402-ІХ. Дію Указу неодноразово продовжено, який діє і на час розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

На виконання вимог ст. 147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», розпорядженням Голови Верховного суду від 06 березня 2022 року у зв`язку з неможливістю здійснювати правосуддя Сєвєродонецьким міським судом Луганської області через бойові дії на території м.Сєвєродонецьк Луганської області визначено підсудність справ вказаного суду Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 36 КПК України визначено, що:

1. Прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові та інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення прокурора.

2. Прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений: 1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; 2) мати повний доступ до матеріалів, документів та інших відомостей, що стосуються досудового розслідування; 3) доручати органу досудового розслідування проведення досудового розслідування; 4) доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом; 5) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам; 7) скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих; 8) ініціювати перед керівником органу досудового розслідування питання про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування та призначення іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу, або у випадку неефективного досудового розслідування; 9) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження та продовження строків досудового розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; 10) погоджувати або відмовляти у погодженні клопотань слідчого до слідчого судді про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій у випадках, передбачених цим Кодексом, чи самостійно подавати слідчому судді такі клопотання; 11) повідомляти особі про підозру; 12) пред`являти цивільний позов в інтересах держави та громадян, які через фізичний стан чи матеріальне становище, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права, у порядку, передбаченому цим Кодексом та законом; 13) затверджувати чи відмовляти у затвердженні обвинувального акта, клопотань про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, вносити зміни до складеного слідчим обвинувального акта чи зазначених клопотань, самостійно складати обвинувальний акт чи зазначені клопотання; 14) звертатися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 15) підтримувати державне обвинувачення в суді, відмовлятися від підтримання державного обвинувачення, змінювати його або висувати додаткове обвинувачення у порядку, встановленому цим Кодексом; 16) погоджувати запит органу досудового розслідування про міжнародну правову допомогу, передання кримінального провадження або самостійно звертатися з таким клопотанням в порядку, встановленому цим Кодексом; 17) доручати органу досудового розслідування виконання запиту (доручення) компетентного органу іноземної держави про міжнародну правову допомогу або перейняття кримінального провадження, перевіряти повноту і законність проведення процесуальних дій, а також повноту, всебічність та об`єктивність розслідування у перейнятому кримінальному провадженні; 18) перевіряти перед направленням прокуророві вищого рівня документи органу досудового розслідування про видачу особи (екстрадицію), повертати їх відповідному органу з письмовими вказівками, якщо такі документи необґрунтовані або не відповідають вимогам міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, чи законам України; 19) доручати органам досудового розслідування проведення розшуку і затримання осіб, які вчинили кримінальне правопорушення за межами України, виконання окремих процесуальних дій з метою видачі особи (екстрадиції) за запитом компетентного органу іноземної держави; 20) оскаржувати судові рішення в порядку, встановленому цим Кодексом; 21) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.

3. Участь прокурора в суді є обов`язковою, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

4. Право на подання апеляційної чи касаційної скарги, заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами мають також незалежно від їх участі в судовому провадженні прокурори вищого рівня: Генеральний прокурор, його перший заступник та заступники, керівник обласної прокуратури, його перший заступник та заступники. Генеральний прокурор, керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники мають право доповнити, змінити або відмовитися від апеляційної чи касаційної скарги, заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, внесених ними, керівниками, першими заступниками чи заступниками керівників або прокурорами прокуратур нижчого рівня. У судовому провадженні з перегляду судових рішень в апеляційному чи касаційному порядку, за нововиявленими або виключними обставинами можуть брати участь прокурори органу прокуратури вищого рівня.

5. Генеральний прокурор (особа, яка виконує його обов`язки), керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування або за наявності об`єктивних обставин, що унеможливлюють функціонування відповідного органу досудового розслідування чи здійсненням ним досудового розслідування в умовах воєнного стану. Право доручати у разі неефективного досудового розслідування або за наявності об`єктивних обставин, що унеможливлюють функціонування відповідного органу досудового розслідування чи здійснення ним досудового розслідування в умовах воєнного стану, іншому органу досудового розслідування здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності Бюро економічної безпеки України, а також доручати Бюро економічної безпеки України розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності інших органів досудового розслідування, мають Генеральний прокурор (особа, яка виконує його обов`язки), його перший заступник, заступник. Забороняється доручати здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення, віднесеного до підслідності Національного антикорупційного бюро України, іншому органу досудового розслідування, крім випадків наявності об`єктивних обставин, що унеможливлюють функціонування Національного антикорупційного бюро України чи здійснення ним досудового розслідування в умовах воєнного стану. Право доручати здійснення досудового розслідування іншому органу за наявності об`єктивних обставин, що унеможливлюють функціонування Національного антикорупційного бюро України чи здійснення ним досудового розслідування в умовах воєнного стану, має заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури або Генеральний прокурор (особа, яка виконує його обов`язки). Забороняється доручати здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення, вчиненого народним депутатом України, іншим органам досудового розслідування, крім Національного антикорупційного бюро України та центрального апарату Державного бюро розслідувань відповідно до їх підслідності, визначеної цим Кодексом.

6. Генеральний прокурор, керівник обласної прокуратури, керівник окружної прокуратури, їх перші заступники та заступники при здійсненні нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування мають право скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих та прокурорів нижчого рівня у межах строків досудового розслідування, передбачених статтею 219 цього Кодексу. Про скасування таких постанов повідомляється прокурор, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення відповідного досудового розслідування. Скасування незаконних та необґрунтованих постанов детективів Національного антикорупційного бюро України та прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури може бути здійснено Генеральним прокурором або особою, яка виконує його обов`язки, чи керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Судом з`ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є бездіяльність посадових осіб органу прокуратури в частині невиконання своїх службових обов`язків, а тому суд дійшов вірного висновку щодо відсутності спеціальних підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440 цс16.

Відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Статтею 2 ЦК України передбачено, що держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України, яке здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845.

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №6-3014цс16.

Судом встановлено, та підтверджується сторонами у справі, що після направлення кримінальної справи №1-27/13 за постановою Ленінського районного суду міста Луганська від 16.08.2013 року (після її перегляду в апеляційній інстанції), у якій позивач ОСОБА_1 був обвинуваченим та стосовно якого діє запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, були здійснені наступні дії:

- 18.11.2013, 21.11.2013, а також 25.02.2021 внесені відомості про кримінальні правопорушення до ЄРДР за №0000309; які було доповнені відомостями за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 щодо зазначення обвинувачених осіб, які зазначені як підозрювані, в тому числі ОСОБА_1 ;

- після 18 листопада 2013 року ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача з заявами, скаргами, клопотаннями щодо надання інформації щодо кримінального провадження; проведення досудового розслідування; закриття провадження. На вказані заяви, клопотання та скарги відповідачем надавалися відповіді; а також прийнята постанова про відмову у задоволенні скарги.

Будь-яких інших дій та/або процесуальних рішень після внесення відомостей до ЄРДР 18.11.23 відповідачем не приймалося.

Постановою Верховного Суду від 02 вересня 2022 року у справі №607/8203/18 визначено, що підставою для відшкодування шкоди є бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування в частині невиконання своїх службових обов`язків, через надмірну тривалість досудового розслідування кримінальної справи (більше чотирьох років).

Пунктами 113-117 рішення ЄСПЛ від 11.02.2021 року у справі «Куроченко та Золотухін проти України» (Заяви №20936/16 та №53257/16) встановлено, що ситуація другого заявника (Золотухіна) відрізняється від ситуації заявника в згаданому рішенні у справі «Хлєбік проти України» (Khlebik v. Ukraine), пункт 25), оскільки національне законодавство не передбачає жодної процедури звернення із заявою про відновлення втрачених матеріалів справи у ситуаціях, коли не було ухвалено вироку суду, як у справі другого заявника (див. пункт 60). З цієї причини національні суди ніколи не розглядали суть справи заявника та не досліджували можливість відновлення матеріалів справи, навіть з джерел, вказаних заявником у цьому Суді (див. пункт 96). Суд також вважає переконливим аргумент заявника, що це виключило можливість зняти пред`явлені проти нього обвинувачення та закрити провадження (див. пункт 97). Так само, це перешкодило органам державної влади перевірити, чи відповідало суспільним інтересам продовження розгляду кримінальної справи щодо заявника за відсутності будь-яких перспектив прогресу у цьому провадженні і чи переважав такий інтерес шкоду, заподіяну заявнику продовженням провадження. Суд пам`ятає, що забезпечення поваги до конвенційних прав заявника вимагало внесення законодавчих або інших еквівалентних змін до національної нормативно-правової бази. Однак Суд вважає, що національні органи влади мали провести таку перевірку, оскільки другий заявник, на відміну від першого заявника та заявника в рішенні у справі «Хлєбік проти України» (Khlebik v. Ukraine), не був визнаний винним судами будь-якої інстанції та обвинувачувався у вчиненні відносно менш тяжкого злочину, який, як вбачається, безпосередньо не впливав на права третіх сторін за статтями 2 та 3 Конвенції. Отже, було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції щодо другого заявника.

Статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції, передбачено, що:

«1. Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території ...

2. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною ...

3. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб ...

4. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві».

Статтею 615-1 КПК України, в редакції, що діє з 11.12.2022 року передбачено відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження в умовах воєнного стану. Так відновленню підлягають втрачені матеріали кримінального провадження, яке не завершилося направленням обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності до суду, а також матеріли кримінального провадження, в якому обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності направлено до суду, проте підготовче судове засідання не відбулося; судовий розгляд розпочато, проте рішення суду за результатами його розгляду не ухвалено; судом ухвалено рішення, проте воно не набрало законної сили. Матеріали кримінального провадження, не направлені з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності до суду, а також матеріли кримінального провадження, в якому обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності направлено до суду, проте підготовче судове засідання не відбулося; судовий розгляд розпочато, проте рішення суду за результатами його розгляду не ухвалено; судом ухвалено рішення, проте воно не набрало законної сили, підлягають відновленню за рішенням слідчого судді, суду у разі надходження клопотання від прокурора або від слідчого чи дізнавача, погодженого з прокурором, або від сторони захисту чи потерпілого, або за власною ініціативою суду, за умови наявності витягу з Єдиного реєстру досудового розслідування, або постанови про початок досудового розслідування, винесеної у порядку, передбаченому статтею 615 цього Кодексу, або ухвали про призначення судового розгляду, наявних у цьому кримінальному провадженні відповідних матеріалів фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інших носіїв інформації, а також копій документів, засвідчених з використанням засобів кваліфікованого електронного підпису. Клопотання про відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження розглядається слідчим суддею того суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, судом, який здійснював судове провадження, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя - слідчим суддею іншого суду або іншим судом, визначеного в порядку, передбаченому законодавством.

Будь-яких дій щодо відновлення (часткового відновлення) втрачених матеріалів кримінального провадження, в тому числі і після 11 грудня 2022 року не здійснено.

Судом встановлено, що згідно єдиної інформаційної системи МВС України гр. ОСОБА_1 станом на 13.10.2020 року є особою, якій 14.12.2006 року було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд Слідчим управлінням УМВСУ в Луганській області за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 255 КК України. Відомості про результати кримінальної справи не надходили. Крім цього, 07.07.2008 року ОСОБА_1 був заарештований за постановою Ленінського відділу Податкової міліції Луганської спеціалізованої державної податкової інспекції за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205; ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України. За постановою Ленінського районного суду м.Луганська від 29.07.2008 року запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд. Інших даних про зміну процесуального статусу ОСОБА_1 станом на 13.10.2020 року до МВС не надходило. А відповідно до постанови Ленінського районного суду міста Луганська від 16.08.2013 року запобіжний захід обраний стосовно ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд залишено без змін, без визначення строку застосування такого заходу.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Колегія суддів погоджується з тим, що під час розгляду справи знайшов підтвердження факт незаконної бездіяльності відповідача через нездійснення жодних дій щодо організації провадження досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному 18.11.13 року до ЄРДР за №0000309; щодо ОСОБА_1 з 29.07.2008 року застосований запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, інша інформація стосовно запобіжного заходу відсутня. З огляду на викладене суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу надмірно тривалого розслідування кримінального провадження, відсутності будь-яких дій та прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні більше восьми років, неможливість вільного пересування через застосування запобіжного заходу, що призвели до зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зав`язків.

Мотивуючи заподіяну шкоду позивач зазначив, що йому заподіяно моральні страждання пов`язані внаслідок тривалого періоду обмеження свободи пересування; позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, метою організації свого життя. Тривалий час його життя піддається стресам, всі ці обставини негативно вплинули на психологічне та соціальне життя позивача.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що відповідно до вищезазначених норм закону, позивач має право на відшкодування спричиненої йому незаконною бездіяльністю відповідача шкоди.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню з урахуванням встановлених обставин справи, відповідає принципу розумності та співмірності.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на неврахування судом висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі №757/62500/16-ц, від 04 липня 2023 року у справі №757/10400/21, від 07 червня 2023 року у справі №335/8532/21, від 12 квітня 2023 року у справі №174/207/22, від 29.06.2023 року у справі №554/2715/21, від 14.02.2022 року у справі №550/336/21, оскільки висновки у зазначених справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Колегія суддів зазначає, що визначення розміру відшкодування моральної шкоди здійснюється судом у кожному випадку окремо із урахуванням усіх обставин справи.

Доводи скарги щодо неправильності встановлення процесуального статусу позивача в рамках кримінального провадження колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються доказами наявними в матеріалах справи. Доводи щодо доказів наявних в матеріалах справи на підтвердження цього фактично є переоцінкою доказів, однак, колегія суддів звертає увагу на те, що оцінка доказів є прерогативою виключно суду, а переоцінка доказів учасниками справи чинним законодавством не передбачена.

Доводи апеляційної скарги Луганської обласної прокуратури про те, що заходи до відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження вживались, а тому суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо нездійснення таких дій, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі не підтверджуються належними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги Луганської обласної прокуратури колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду.

Разом з цим колегія суддів зазначає, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16).

Проте суд на це уваги не звернув та зробив помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване судове рішення змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023 року в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень».

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку, що є підставою для зміни рішення суду у відповідності до ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, апеляційну скаргу Луганської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення суду змінити.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Луганської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023 року змінити в частині визначення порядку стягнення коштів на відшкодування шкоди.

Абзац другий резолютивної частини рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023 року викласти в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень».

В іншій частині рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна