Справа № 474/1689/23
Провадження № 2/474/87/24
РІШЕННЯ

Іменем України

19.04.24р. с-ще Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Лисейко Т.А.

розглянув у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -

встановив:

28.12.2023р. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідачка 1), ОСОБА_3 (далі - відповідач 2), ОСОБА_4 (далі - відповідачка 3), в якому просить:

- визнати дійсним договір купівлі-продажу № 192 від 02.03.1999р. купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 , який посвідчений на Вознесенській універсальній товарно-сировинній біржі, зареєстрований у Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Первомайської міської ради народних депутатів Миколаївської області 10.03.1999р. № 2465, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ;

- визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивований тим, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_2 склад спадщини після смерті ОСОБА_5 входить житловий будинок АДРЕСА_1 (далі - спірний будинок), що належав спадкодавиці ОСОБА_5 на підставі біржового договору купівлі - продажу № 192 від 02.03.1999р., та був зареєстрований за нею по Первомайському МБТІ 10.03.1999р. за № 2465.

Приватним нотаріусом позивачу відмовлено в оформленні спадщини за заповітом, оскільки правовстановлюючий документ на право власності на будинок, а саме біржовий договір купівлі - продажу № 192 не відповідає вимогам законодавства, ст. 227 ЦК УРСР (1963р.), так як підлягав нотаріальному посвідченню.

Тож, посилаючись на ст. ст. 128, 153, 224, 227, ЦК УРСР 1963р., ст. 15 Закону України Про товарну біржу, ст.ст. 328, 392, 2017, 2018, 1223, 1268, 1270 ЦК України, позивач просив позов задовольнити.

Позивач в судове засідання призначене на 19.04.2024р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив. Водночас, 19.04.2024р. звернувся на адресу суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, в якій позов підтримує повністю, та просить його задовольнити. Також у заяві просить судовий збір залишити за ним.

Відповідачка 1 в судове засідання призначене на 19.04.2024р. не з`явилася, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про час, дату і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомила. Водночас, 19.04.2024р. звернулася на адресу суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, в якій проти задоволення позову не заперечує.

Відповідач 2 в судове засідання призначене на 19.04.2024р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив. Водночас, 19.04.2024р. звернувся на адресу суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, в якій позовні проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Відповідачка 3 в судове засідання призначене на 19.04.2024р. не з`явилася, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про час, дату і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомила. Водночас, 09.04.2024р. звернулася на адресу суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, в якій проти задоволення позову не заперечує.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частинами 3 та 4 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Вивчивши матеріали справи, враховуючи те, що визнання відповідачами пред`явленого до них позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а у підготовчому судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 189 ЦПК України, виконано завдання підготовчого провадження, суд вважає за можливе прийняти рішення за результатами проведення підготовчого провадження на підставі наявних у справі матеріалів.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 29.08.1964р. в с. Врадіївка Миколаївської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , за результатами реєстрації якого прізвище дружини до реєстрації шлюбу ОСОБА_7 не змінювалося. Про що, 23.03.1966р., видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 .

Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт Врадіївка Миколаївської області, та у свідоцтві про його народження серії НОМЕР_2 виданому 21.02.1975р. Врадіївським райвідділом ЗАГС Миколаївської області, у графі батько вказано ОСОБА_6 , матір`ю - ОСОБА_5 .

Відповідач 2 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в смт Врадіївка Миколаївської області, та у свідоцтві про його народження серії НОМЕР_3 виданому 21.03.1973р. Врадіївським райбюро ЗАГС Миколаївської області, у графі батько вказано ОСОБА_6 , матір`ю - ОСОБА_5 .

02.03.1999р. між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець), членами біржі, було укладено договір № 192 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 29,80кв.м. з сараєм саманним Б, погрібом із бута п/г, огорожею дерев`яною № 1. Вказаний договір був зареєстрований на Вознесенській Універсальній товарно-сировинній біржі за № 192 від 02.03.1999р.

У п. 3 договору купівлі-продажу зазначено, що житловий будинок належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Врадіївською державною нотаріальною конторою 27.01.1995р. за реєстровим № 109, та зареєстрований Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації 07.02.1995р. за реєстровим № 2465. Об`єкт нерухомості проданий за 8 000 грн., які продавець одержав від покупця при підписанні цього договору.

У договорі купівлі-продажу, пункті 11, сторонам роз`яснено, що договір подальшому нотаріальному оформленню не підлягає.

Згідно реєстраційного посвідчення Первомайського міжміського бюро технічної інвентаризації від 10.03.1999р., житловий будинок по АДРЕСА_1 , в цілому, зареєстрований за ОСОБА_5 , на праві приватної власності, на підставі договору № 192 купівлі-продажу нерухомого майна, про що внесено запис до реєстрової книги № 10 стор. 162 за реєстровим № 2465.

Згідно інвентаризаційної справи по Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації Миколаївської області на будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником будинку значилися ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 - закреслено.

09.10.2017р. ОСОБА_5 склала заповіт в якому, серед іншого, заповіла належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими спорудами та земельною ділянкою, що розташований по АДРЕСА_1 , - ОСОБА_1 . Цим же заповітом вона заповіла, серед іншого, належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими спорудами та земельною ділянкою, що розташований по АДРЕСА_2 в рівних частках (по 1/3 частці кожному) ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Заповіт зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій за № 1200 (НМІ 865365), та у спадковому реєстрі за № 61350278, про що в матеріалах спадкової справи № 53/2021 наявний заповіт № 1200 (НМІ 865365) від 09.10.2017р. посвідчений приватним нотаріусом Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області Демченко Т.М. та Витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі № 49389846.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 видане 23.02.2021р. Врадіївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Згідно довідки Врадіївської селищної ради Миколаївської області № 2615 від 16.06.2021р. ОСОБА_5 на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала сама по АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_5 16.06.2021р. заведено спадкову справу № 53/2021.

З заявами по прийняття спадщини звернулися: ОСОБА_3 (заява № 183 від 16.06.2021р.), ОСОБА_1 (заява № 184 від 16.06.2021р.), ОСОБА_2 (заява № 185 від 16.06.2021р.).

22.11.2022р. приватним нотаріусом Демченко Т.М. видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в частках спадкового майна по кожному, на спадщину яка складається з 3875/10000 частки у спільній частковій власності земельної ділянки, загальною площею 9,9070га, що розташована за адресою: Миколаївська область Первомайський район Врадіївська ТГ, Врадіївська селищна рада, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Кадастровий номер земельної ділянки :04:000:0064. Свідоцтва на право на спадщину за заповітом зареєстровані у реєстрі нотаріальних дій за № 950 та 951, відповідно, а також у спадковому реєстрі за номерами 69948768 та 69948774, відповідно, про що в матеріалах спадкової справи № 53/2021 наявні свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 950 та № 951, Витяги про реєстрацію у спадковому реєстрі № 70692177 та № 70692201 від 22.11.2022р.

Також вказаної дати приватним нотаріусом Демченко Т.М. видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , зареєстровані в реєстрі нотаріальних дій за № 952, 953, 954, на ім`я ОСОБА_3 на спадкове майно: земельну ділянку площею 1,9500 га, що розташована за адресою: Миколаївська область, Первомайський район, Врадіївська ТГ (Доброжанівська сільська рада), кадастровий номер :02:000:0933, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; земельну ділянку площею 0,0600 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :09:033:0006, цільове призначення - для індивідуального садівництва; земельну ділянку площею 0,1500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :09:033:0005, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка); Про що в матеріалах спадкової справи № 53/2021 наявні свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 952, 953, 954 та Витяги про реєстрацію у спадковому реєстрі № 70692225, №70692254, № 70692276 від 22.11.2022р.

22.11.2022р. приватним нотаріусом Демченко Т.М. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_1 на спадкове майно, - земельну ділянку площею 2,0000 га, що розташована за адресою: Миколаївська область, Первомайський район, Врадіївська ТГ (Доброжанівська сільська рада), кадастровий номер :02:000:0934, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. Про що в матеріалах спадкової справи № 53/2021 наявне свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за № 955, та Витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі № 70692293 від 22.11.2022р.

15.08.2022р. постановою приватного нотаріуса Демченко Т.М. позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, - видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 на спадкове майно: на житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку площею 0,11га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, що розташовані по АДРЕСА_1 , а також на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 , з посиланням на п. 3 гл. 7 розд. І та п.п. 4.15, 4.18 гл. 10 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5 від 22.02.2012р. В ній же зазначено, що відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (1963р.) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, та недодержання такої вимоги тягне його недійсність. А також, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена, і як наслідок, правовстановлюючий документ відсутній, питання належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємців) повинно вирішуватися в судовому порядку. Також зазначено, що наданий ОСОБА_1 договір купівлі-продажу нерухомого майна № 192 зареєстрований Універсальною товарно-сировинною біржою від 02.03.1999р. (щодо будинку по АДРЕСА_1 ) не відповідає вимогам законодавства, а також міститься посилання на те, що неможливо встановити факт належності майна (земельної ділянки) спадкодавиці ОСОБА_5 .

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом положень ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, особи мають право на спадкування за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Зазначене положення також закріплено в ст.ст. 81 та 131 ЗК України, п. 22-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004р. Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, згідно яких громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

За вимогами ст.ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

За вимогами ч.ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У відповідності до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

При чому, п. 3.14 гл. 10 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012р.,визначено, що прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття виникнення права на спадщину та виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини й пов`язує з виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державної реєстрації права.

Відповідно до п. 6 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень). Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01.01.2004р., цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 49 Закону України Про власність, чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 15 Закону України Про товарну біржу не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі ст.ст. 224, 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі ст. 15 Закону України Про товарну біржу біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР 1963 року), а відповідно до ст. 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Отже, положення ст. 227 ЦК УРСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст. 15 Закону України Про товарну біржу закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст. 15 Закону України Про товарну біржу по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним.

Згідно зі ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Судом встановлено, що сторони біржового договору купівлі-продажу досягнули всіх істотних умов угоди і виконали угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, тобто продавцем отримано узгоджену суму грошових коштів в рахунок оплати вартості нерухомого майна та передано зазначене нерухоме майно покупцеві. Покупець в свою чергу прийняв дане нерухоме майно та до дня смерті правомірно ним володів. На даний можливість посвідчити правочин нотаріально втрачено, оскільки покупець померла.

Уклавши договір купівлі-продажу нерухомості у 1999 році у відповідності до законодавства, яке діяло на той час і повністю виконавши всі умови договору, сторони не мали претензій щодо виконання суттєвих умов договору. Укладений договір був зареєстрований в Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації, право власності на житловий будинок зареєстроване за покупцем. Тобто, незважаючи на відсутність нотаріального посвідчення, держава, здійснивши реєстрацію договору купівлі-продажу нерухомості, тим самим визнала право на придбаний будинок за покупцем.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, так як існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Враховуючи той факт, що після смерті ОСОБА_5 позивач, який є спадкоємцем за заповітом, звернувся із заявою про прийняття спадщини на спадкове майно, однак не має іншої можливості, аніж у судовому порядку, поновити своє право на спадкове майно, яке у нього виникло у зв`язку із смертю ОСОБА_5 , яка була покупцем житлового будинку за біржовим договором купівлі-продажу, який в подальшому заповіла позивачеві, однак за життя не зареєструвала вказане право в порядку визначеному чинним законодавством, отже право позивача підлягає захисту в судовому порядку, а відтак позов є законним і обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України та з урахуванням позиції позивача судові витрати, які складаються з судового збору, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 200, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати дійсним договір № 192 купівлі-продажу нерухомого майна від 02.03.1999р., - житлового будинку АДРЕСА_1 , який посвідчений на Вознесенській універсальній товарно-сировинній біржі, зареєстрований у Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Первомайської міської Ради народних депутатів Миколаївської області 10.03.1999р. № 2465, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Судовий збір в сумі 3 220 (три тисячі двісті двадцять) грн. 20 коп. покладається на позивача ОСОБА_1 .

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Врадіївський районний суд Миколаївської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний 22 квітня 2024 року.

Суддя Ф.Г. Сокол