ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №758/7359/19 Категорія: 304090000 Льон О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.,
за участю секретаряНовицької Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ванджурак Романа Васильовича на заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що 11 травня 2016 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики №1, відповідно до п.п.1,2 якого він надав останньому у позику грошову суму в розмірі 1401 174 грн., еквівалентну 55 602,18 доларам США (згідно курсу продажу долару США ПАТ КБ «ЄВРОБАНК», 1 долар США 25,2 грн). ОСОБА_1 , у свою чергу, зобов`язався повернути позику в строк до 10 червня 2016 року включно.

На підтвердження отримання коштів ОСОБА_1 11 травня 2016 року написав відповідну розписку.

У визначений строк відповідач зобов`язання за договором не виконав і на його вимогу щодо негайного повернення суми позики жодним чином не відреагував.

Також позивач вказав, що на підставі п. 9 договору позики має право на стягнення із відповідача пені за прострочення виконання зобов`язань за договором у розмірі 2 % від суми позики за кожен день прострочення.

Крім того за положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три відсотки річних за весь час прострочення.

Керуючись такими доводами ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики № 1 від 11 травня 2016 року, що станом на 04 червня 2019 року становить еквівалент 116 185,00 доларів США, і згідно курсу продажу долару США ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» на 04 червня 2019 року, 1 долар США - 27.3 грн., становить 3 171 850,00 грн., з яких:

-еквівалент 55 602,18 доларів США суми боргу, що станом на 04 червня 2019 року згідно курсу продажу долару США ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», 1 долар США -27,3 грн., становить 1 517 934,00 грн.;

- еквівалент 4 981 доларів США трьох процентів річних, що станом на 04 червня 2019 року згідно курсу продажу долару США ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», 1 долар США 27,3 грн., становить 135 981,00 грн.;

- еквівалент 55 602,18 доларів США пені, що станом на 04 червня 2019 року згідно курсу продажу долару США ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», 1 долар США - 27.3 грн., становить 1 517 934,00 грн.

Заочним рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 березня 2021 року позов задоволено повністю.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики № 1 від 11 травня 2016 року, що станом на 04 червня 2019 року становить еквівалент 116 185,00 доларів США, і згідно курсу продажу долару США ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» на 04 червня 2019 року, 1 долар США - 27.3 грн., становить 3 171 850,00 грн., яка включає заборгованість по замій позиці, 3% річних та пеню, які заявлені у позові.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 11 350,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підписана відповідачем розписка від 11 травня 2016 року є документом, що підтверджує боргове зобов`язання відповідача, та містить умови отримання останнім в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Також у рішенні вказано, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

В частині визначення розміру 3 % річних районний суд зазначив, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України, сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 11 червня 2016 року по 04 червня 2019 року складає 4 981,00 доларів США, що на 04 червня 2019 року еквівалентно 135 981,00 грн.

Щодо стягнення пені, то суд виходив з того, що кількість днів невиконання зобов`язання 1 090, розмір основної суми боргу на день виникнення часу повернення боргу 55 602,18 доларів США, 2 % від суми становить 1 112,04 доларів США. За 1 090 днів невиконання зобов`язання пені становить 1 212 123,00 доларів США. Однак, суд врахував, що позивач заявляє вимоги щодо частини вкзаної неустойки у розмірі суми боргу, а саме еквівалентної 55 602,18 доларів США, та рахував як валюту виконання зобов`язання саме долар США.

Додатковим рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2021 року заяву представника позивача адвоката Татунець В.В. задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 200.00 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення міськрайонний суд зазначив, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правову допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановлені процесуальним законодавством. Тому прийшов до висновку про наявність правових підстав для ухвалення у справі додаткового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі вказаному вище розмірі, що на думку суду є обґрунтованим та такий розмір витрат відповідає принципу розумності, є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді.

Відповідач, через свого представника - адвоката Ванджурака Р.В., не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржив його в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач не укладав та не підписував документи з ОСОБА_2 , у зв`язку з чим 21 січня 2020 року відповідач звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення до ГСУ НП в м. Києві, яка була скерована до Деснянського УП ГУНП у м. Києві, де на підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року було внесено відомості до ЄРДР за фактом підробки документів від імені відповідача.

Крім того скаржник звертає увагу суду на те, що 04 лютого 2021 року сторона відповідача подала до суду клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, в задоволенні якої ухвалою суду від 22 березня 2021 року було відмовлено. Крім того дана ухвала стороні відповідача не була направлена судом 1 інстанції. Також повний текст вищевказаної ухвали від 22 березня 2021 року було оприлюднено лише 27 липня 2021 року.

Зазначає, що суд першої інстанції встановив, що станом на день початку прострочення виконання зобов`язання (11 червня 2016 року) по поверненню позики курс 1 долара США за офіційним курсом НБУ становив 25,0022 грн., а надалі обчислення розрахунків ведеться згідно курсу продажу долара ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», що станом на 04 червня 2019 року становив 27,3 грн. за 1 долар США. Однак, умовами п.5 договору позики передбачено, що у випадку зміни у бік збільшення або зменшення курсу гривні до долара США від зазначеного курсу у пункті 1 цього договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав в доларовому еквіваленті сумі позики за комерційним курсом долара продажу долара США в ПАТ КБ «Євробанк», станом на день здійснення кожного платежу за цим договором (в тому числі у випадку додаткового повернення, або погашення в порядку звернення стягнення на предмет закладу, та/або примусового стягнення заборгованості, та/або погашення заборгованості будь-яким іншим шляхом). Оскільки ПАТ КБ «Євробанк» перебуває в стані припинення, то відповідно до чинного законодавства застосовується офіційний курс НБУ, що станом на 04 червня 2019 року становив 26,95 грн. за 1 долар США, а позивач здійснював розрахунки за курсом продажу долара ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», що станом на 04 червня 2019 року становив 27,3 грн. за 1 долар США, що значно збільшує суму заборгованості еквіваленті національної валюти України, а саме на 40 664,75 грн.

Керуючись такими доводами та вважаючи заочне рішення таким, що ухвалене при неповному з`ясуванні фактичних обставин справи, з грубим порушенням норм процесуального права, відповідач просить його скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Позовні вимоги стосуються стягнення боргу за договором позики.

До даних правовідносин застосовуються такі норми законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошовою суми або визначеної кількості речей. ( ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Таким чином письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

З матеріалів справи встановлено, що 11 травня 2016 року в м. Києві між позивачем ОСОБА_2 (позикодавець) та відповідачем ОСОБА_1 (позичальник) був укладений Договір позики № 1, відповідно до п.п. 1 якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 у позику грошову суму в розмірі 1 401 174,94 грн., що еквівалентно 55 602,18 доларам США (згідно курсу продажу долару США ПАТ КБ «ЄВРОБАНК», 1 долар США 25,2 грн), а ОСОБА_1 зобов`язався повернути позику в строк до 10 червня 2016 року включно (а.с.7).

Згідно з п. 3 договору сторони домовились, що позикодавець надає позичальнику позику на безоплатній основі - без сплати процентів за користування позикою.

Пунктом 2 договору сторонами погоджено, що позика надається строком до 10 червня 2016 року.

На підтвердження отримання у борг грошових коштів відповідачем власноручно була складена та підписана розписка від 11 травня 2016 року (а.с. 6).

Вказані обставини підтверджуються оформленим у письмовій формі договором позики і розпискою, оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні, а копію якої долучено до матеріалів справи.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Таким чином судом вірно зазначено, що підписана відповідачем розписка є документом, що підтверджує боргове зобов`язання відповідача, та містить умови отримання останнім в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Крім того, в ході судового розгляду вказаної справи в суді апеляційної інстанції за клопотанням ОСОБА_1 було проведено судову почеркознавчу експертизу.

За результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи експертами було надано висновок від 13.12.2023 року №3955/3956/22-32/5564?5569/23-32/3371/23-24, у якому зазначено: 1. Підпис від імені ОСОБА_1 , у графі «Позичальник» у договорів позики №1 від 11 травня 2016 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на суму 55602 дол. США, виконаний ОСОБА_1 ; 2. Рукописний текст, що починається та, відповідно, закінчується словами: «Розписка…» «… ОСОБА_1 », розписки від 11 травня 2016 року про отримання ОСОБА_1 у ОСОБА_2 суми в розмірі 55602 дол. США, виконаний ОСОБА_1 ; 3. Підпис від імені ОСОБА_1 у розписці від 11 травня 2016 року про отримання ОСОБА_1 у ОСОБА_2 суми в розмірі 55602 дол. США, виконаний ОСОБА_1 .

Отже, на підставі належних та допустимих доказів підтверджено наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин за договором позики.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в борг у сумі, що еквівалентна 55602,18 доларам США, проте не виконує обов`язку з їх повернення, суд першої інстанції дійшо обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заявленої суми коштів. Суд встановив справжню природу наданих відповідачем розписок позивачу, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, зокрема, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Однак, визначаючи розмір як основної суми боргу у розмірі еквіваленту 55 602,18 доларів США, так і 3 % річних еквіваленту у розмірі 4 981,00 доларів США, що станом на 04 червня 2019 року згідно курсу продажу долару США ПАТ «Креді агріколь банк» 1 долар США 27,30 грн., а також визначаючи розмір пені у гривні із зазначенням доларового еквіваленту, суд неповно встановив дійсні обставини справи та недотримався вимог норм матеріального права.

Так, відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно із частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Пунктом 1 договору позики № 1 від 11 травня 2016 року сторони погодили, що позикодавець передає у власність позичальникові грошову суму, що становить 1 401 174, 94 грн, еквівалентну 55 602, 18 доларів США. При цьому сторони також уточнили, що курс продажу долара США встановлений саме ПАТ КБ «Євробанком».

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Проте валютою даного грошового зобов`язання є саме національна валюта гривня, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Разом з тим сторони також узгодили умови щодо валютного коливання курсу гривні до долара США. Зокрема відповідно до п. 5 умов договору сторони погодили, що у випадку зміни у бік збільшення або зменшення курсу гривні до долара США від зазначеного курсу у пункті 1 цього договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав в доларовому еквівалені суми позики за комерційним курсом долара продажу долара США в ПАТ КБ «Євробанк», станом на день здійснення кожного платежу за цим договором (в тому числі у випадку додаткового повернення, або погашення в порядку звернення стягнення на предмет закладу, та/або примусового стягнення заборгованості, та/або погашення заборгованості будь-яким іншим шляхом).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 29 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц викладено правовий висновок про те, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована сума боргу в іноземній валюті, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні станом на день його ухвалення. Перерахування суми боргу у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України, станом на день ухвалення судового рішення, не вважається належним виконанням. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Таким чином висновок суду першої інстанції щодо зазначення у резолютивній частині рішення про стягнення двох грошових сум: національної валюти та її гривневого еквівалента не відповідає практиці Великої Палати Верховного Суду, тому рішення суду щодо зазначення доларового еквівалента визначеної суми у гривні слід змінити.

Крім того, враховуючи передбачення сторонами у договірному порядку можливості валютного коливання курсу гривні до долара США та визначення еквіваленту суми позики 55 602,18 доларів США, районний суд помилково взяв за основу визначення курсу саме по ПАТ «Креді агріколь банк».

Так у пункті 5 договору позики сторони дійсно конкретизували за курсом якого саме банку необхідно визначати відповідність суми боргу за позикою комерційному курсу продажу долара США по курсу, встановленому ПАТ КБ «Євробанк».

Оскільки визначений у договорі сторонам банк (згідно з інформації з доступного станом на час дії військового стану Єдиного державного реєстру з додатку Опендатабот) на час звернення ОСОБА_2 до суду із позовом знаходиться в стані припинення, тому районним судом помилково взято за основу курс продажу долару США ПАТ «Креді агріколь банк», на який вказав позивач, а не враховано курс, встановлений Національним Банком України, який встановлює офіційний курс гривні до відповідної іноземної валюти.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Верховним Судом у постанові від 01 листопада 2017 року у справі №6-1063цс17 зазначена наступна правова позиція. «Судове рішення не може змінювати змісту договірного зобов`язання, яке існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті, а тому судове рішення підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених ст. 53 Закону № 606-XIV. При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора).»

Оскільки районний суд помилково вирахував валютний курс гривні до долара США саме за курсом ПАТ «Креді агріколь банк» (1 долар США 27,30 грн), апеляційний суд вважає за необхідно визначити суму боргу за позикою саме по курсу НБУ, за яким станом на 04 червня 2019 року 1 доллар США становив 26, 95 грн.

Таким чином сума боргу за договором позики від 11 травня 2016 року станом на 04 червня 2019 року становить 1 498 478,75 грн., що за курсом Національного банку України станом на 04 червня 2019 року становить 55 602,18 доларів США.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За положеннями частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Зважаючи на те, що предметом договору позики від 11 травня 2016 року є грошові кошти, виражені в гривнях, проте коливання гривні прив`язане до визначення доларового еквіваленту, то передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції можуть бути відновлені еквівалентом іноземної валюти, і такі вимоги позивачем відповідно не заявлялися.

Щодо нарахування 3-х процентів річних від простроченої суми та пені слід зазначити наступне.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3-х процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Договором позики від 11 травня 2016 року розмір відсотків за прострочення повернення суми позики не встановлений, тому суд вірно розрахував такий розмір встановлений законом - 3 %.

Проте, поклавши в основу рішення розрахунок відсотків річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 11 червня 2016 року по 04 червня 2019 року за 1 090 днів, судом знову ж таки допущено двозначність у зазначеннні валюти та взято за основу суму боргу, яка не відповідачє узгодженому між сторонами курсу валютного коливання.

Тому 3 % річних слід розрахувати, виходячи із суми боргу 1 498 478,75 грн за 1 089 днів, що становить 134 055,40 грн.

У пункті 9 договору сторони визначили, що за прострочення виконання зобов`язань позичальник виплачує пеню в розмірі 2% від суми позики за кожен день.

Тому суму позики слід розраховувати виходячи із суми боргу 1 498 478,75 грн за 1 089 днів, що становить 32 636 850,84 грн, Однак, позивач заявляє вимоги щодо частини вкзаної неустойки у розмірі не більше суми боргу, тому суму пені слід визначити саме у розмірі, що не перевищує суму боргу у розмірі 1 498 478,75 грн.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Аналіз частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3006цс15, з якими погодився і Верховний Суд у постановах від 06 лютого 2019 року у справі № 363/3543/16-ц (провадження № 61-21240св18) та від 15 квітня 2020 року у справі № 367/3875/16-ц (провадження № 61-41385св18).

Проте відповідач заяву про застосування строку позовної давності в один рік щодо вимоги про стягнення пені до суду не подавав.

За таких обставин, враховуючи, що районний суд допустив неповне з`ясування фактичних обставин справи та порушив норми матеріального права, заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 березня 2021 року необхідно змінити в частині визначеного судом розміру суми боргу за договором позики від 11 травня 2016 року станом на 04 червня 2019 року - 1 498 478,75 грн., трьох процентів річних у розмірі 134 055,40 грн. та 1 498 478,75 грн. пені, на загальну суму 3 131 012, 90 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Додатковим рішенням Канівського міськрайонного суду Чекраської області від 27 квітня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14200,00 грн.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року в справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначила, що за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19 (провадження № 61-15340св20), від 21 вересня 2022 року у справі № 486/716/20 (провадження № 61-5721св22), від 05 квітня 2023 року у справі № 295/14567/20 (провадження № 61-11818св21).

Отже, після зміни Черкаським апеляційним судом заочного рішення від 22 березня 2021 року додаткове рішення Канівського міськрайонного суду Чекраської області від 27 квітня 2021 року, яким вирішено питання про розподіл судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи, втратило силу.

Таким чином, колегія суддів на підставі норм частини 13 статті 141 ЦПК України здійснює новий розподіл судових витрат, у тому числі витрат на правничу допомогу.

Позов фактично задоволено на суму 3 131 012, 90 грн, що становить 98,7 % від заявленої ціни (3 171 850 грн.).

Тому судовий збір, що підлягає до стягнення з відповідача на користь держави, слід зменшити 11 350,00 грн. до 11 202, 45 грн.

Крім того у разі часткового задоволення позову інші судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в тому числі і витрати на парвничу допомогу, тому розмір правничої допомоги, визначений районним судом, слід зменшити з 14 200,00 грн. до 14 015,40 грн.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ванджурака Романа Васильовича задовольнити частково.

Заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 березня 2021 року змінити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики № 1 від 11 травня 2016 року, що станом на 04 червня 2019 року становить 3 131 012, 90 грн, з яких: сума боргу - 1 498 478,75 грн., що за курсом Національного банку України станом на 04 червня 2019 року становить 55 602,18 доларів США; три проценти річних у сумі 134 055, 40 грн. та пеня у сумі 1 498 478,75 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 11 202, 45 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 14 015,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2024 року.

Судді