ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 689/1478/23

Провадження № 22-ц/4820/792/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю третьої особи ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Селянського (фермерського) господарства «Віталія», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_1 , про розірвання договору оренди земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні та володінні земельною ділянкою, повернення земельної ділянки з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою Селянського (фермерського) господарства «Віталія» на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області в складі судді Мазурчака В.М. від 19 січня 2024 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника процесу, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулися в суд з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом повернення ім земельних ділянок із чужого незаконного володіння та користування відповідача.

Ухвалою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 06.06.2023 року позовні вимоги роз`єднано та виділено в самостійне провадження вимогу ОСОБА_1 до СФГ «Віталія».

Ухвалою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 28.06.2023 року замінено позивачку ОСОБА_1 на ОСОБА_2 , ОСОБА_1 залучено до участі у справі в якості третьої особи.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначала, що 04.05.2023 року вона набула право власності на земельну ділянку на підставі договору дарування. Про існування спірного договору оренди між попереднім власником ОСОБА_1 та СФГ «Віталія» від 20.06.2007 року їй не було відомо, при цьому вона бажає самостійно користуватися та володіти своєю ділянкою. Спірний договір оренди містить пункт 36, відповідно до якого перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для розірвання договору.

Враховуючи наведене, позивачка просила розірвати договір оренди земельної ділянки б/н від 20.06.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та СФГ «Віталія», та зареєстрований у Ярмолинецькому відділі Хмельницької регіональної філії ЦДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.06.2007 року за №30, предметом якого є строкове оплатне користування земельною ділянкою площею 2,28 га з кадастровим номером :02:009:0021; усунути їй перешкоди у користуванні та володінні належною їй на праві власності ділянкою та повернути її з незаконного володіння та користування СФГ «Віталія».

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 19.01.2024 року позов ОСОБА_2 до СФГ «Віталія» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_1 , про розірвання договору оренди земельної ділянки, усунення перешкоди у користуванні та володінні земельною ділянкою, повернення земельної ділянки з чужого незаконного володіння та користування, задоволено частково.

Розірвано договір оренди земельної ділянки б/н від 20.06.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та СФГ «Віталія», що зареєстрований у Ярмолинецькому відділі Хмельницької регіональної філії ЦДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.06.2007 року за №30, предметом якого є строкове оплатне користування земельною ділянкою площею 2,28 га з кадастровим номером :02:009:0021.

В частині решти вимог у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі СФГ «Віталія» просить скасувати рішення суду як незаконне та відмовити в позові. На думку апелянта, зміна власника земельної ділянки (шляхом укладення договору дарування) під час розгляду судової справи та подальша зміна підстави і предмета позову є проявом недобросовісної поведінки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зміна власника земельної ділянки, на думку апелянта, була здійснена з метою штучного створення підстави для розірвання договору оренди. Спочатку у справі позивачка підтримувала позицію про те, що договір оренди не укладався взагалі, а потім заявлено вимогу розірвати вказаний договір з підстав, які визначені самим договором.

Судом першої інстанції не враховано постанову Верховного Суду від 08.09.2020 року у справі 920/418/19, згідно з якою прояви недобросовісної поведінки є підставою для відмови від позову.

В період дії договору оренди укладеного з СФГ «Віталія», ОСОБА_1 уклала договір оренди щодо спірної земельної ділянки з ПП «ГВМ-Агро», зареєстровано право оренди ПП «ГВМ-Агро». Після звернення СФГ «Віталія» до суду з позовом про скасування права оренди ПП «ГВМ-Агро», ОСОБА_1 подала цей позов, а пізніше подарувала земельну ділянку доньці ОСОБА_2 з метою створення підстави позову.

Не враховав, що підставою позову ОСОБА_1 до СФГ «Віталія» було непідписання ОСОБА_1 договору оренди землі з СФГ «Віталія». Предметом позову була вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом повернення земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Після заміни позивача у справі та уточнення позовної заяви одночасно змінено і предмет, і підставу позову, що не допускається процесуальним законом. Суд першої інстанції в порушення норм процесуального права вирішив фактично новий позов, що призвело до неправильного вирішення справи.

Окрім цього, суд не застосував позовну давність до вимог ОСОБА_2 про розірвання договору оренди, яка підлягала застосуванню. Спірний договір оренди укладено 20.06.2007 року, а тому 21.06.2010 року сплив строк позовної давності щодо вимоги про його розірвання.

У відзиві ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Вважає, що правові висновки Верховного Суду у справі №920/418/19 не підлягають застосуванню з врахуванням інших обставин справи - на її земельній ділянці не знаходяться будівлі відповідача. Вона збільшила підстави позову і уточнила позовні вимоги, що не є порушенням процесуального права.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, виданого Ясенівською сільською Радою народних депутатів 04.04.2005 року, була власницею земельної ділянки площею 2,28 га, кадастровий номер :02:009:0021, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Ясенівської сільської ради Хмельницької області.

Між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем Селянським (фермерським) господарством «Віталія» укладено договір оренди земельної ділянки б/н від 20.06.2007 року, зареєстрований у Ярмолинецькому відділі Хмельницької регіональної філії ЦДЗК, про що у Державному реєстрі земель 20.06.2007 року вчинено запис №30.

Предметом договору є строкове оплатне користування земельною ділянкою площею 2,28 га з кадастровим номером :02:009:0021. Договір укладено на 49 років (пункти 1 та 7 договору).

Згідно з пунктом 36 договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни або розірвання договору.

Відповідно до акта про передачу та прийом земельної ділянки від 20.06.2007 року ОСОБА_1 здала, а голова СФГ «Віталія» ОСОБА_8 прийняла спірну земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

04.05.2023 року ОСОБА_1 за договором дарування відчужила спірну земельну ділянку своїй доньці ОСОБА_2 , тоді ж зареєстровано право власності ОСОБА_2 на цю ділянку.

22.05.2023 року ОСОБА_2 направила відповідачу повідомлення про намір на підставі пункту 36 договору оренди земельної ділянки розірвати (припинити) даний договір. У вересні 2023 року позивачка ОСОБА_2 направила відповідачу проект угоди про розірвання договору.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, відповідно до умов договору оренди землі зміна власника земельної ділянки є достатньою підставою для розірвання цього договору. Наслідком судового рішення про розірвання договору оренди є обов`язок орендаря повернути земельну ділянку позивачці, відтак відсутні підстави для задоволення решти позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про помилковість цих висновків суду є безпідставними.

Так, свобода договору належить до основних засад цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України).

За змістом ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ч.ч. 1-2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон №161-ХІV) договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 5 ст. 32 Закону №161-ХІV перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Суд першої інстанції правильно констатував, що умовами договору оренди землі сторони визначили, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для розірвання договору (пункт 36 договору оренди).

Право власності на земельну ділянку площею 2,28 га кадастровий номер :02:009:0021 на підставі договору дарування 04.05.2023 року перейшло до ОСОБА_2 , і ця обставина з урахуванням вимоги власниці є достатньою підставою для розірвання договору оренди землі.

Доводи апелянта про недобросовісність поведінки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Позивачка як власниця земельної ділянки на власний розсуд здійснює права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а отже, має право вимагати розірвання договору оренди щодо цього майна, ці її дії не можна визнати недобросовісними.

Суд першої інстанції обґрунтовано не застосував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.09.2020 року в справі № 920/418/19, на які послався апелянт в апеляційній скарзі, оскільки обставини справ не є тотожними.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦПК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд першої інстанції правильно констатував, що право на розірвання договору у ОСОБА_2 виникло з часу набуття права власності на земельну ділянку, з 04.05.2023 року, відтак позовна давність не пропущена.

За змістом ст. 49 ЦПК України позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Суд першої інстанції не врахував, що після заміни позивачки у справі з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 , остання подала уточнену позовну заяву, в якій змінила підстави позову (навела інші обставини щодо зміни власника ділянки, набуття нею права власності на ділянку, що є підставою для розірвання договору) та предмет позову, доповнивши первісні вимоги вимогою про розірвання договору.

Проте, всупереч посиланням апелянта вказана обставина не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції згідно ч. 3 ст. 376 ЦПК України, оскільки вказана норма містить вичерпний перелік порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 року (справа № 758/9989/16-ц) при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції. Верховний Суд виходить із того, що визначення позивачами своїх процесуальних дій саме як збільшення позовних вимог, а не зміна предмета позову, та вирішення судом першої інстанції питання про прийняття до розгляду такої заяви є формальним порушенням норм процесуального права, яке не вплинуло на правильність правового результату вирішення справи та висновків суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині, а тому не може бути підставою для скасування правильного по суті і законного рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Віталія» залишити без задоволення.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 19 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2024 року.

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк