Провадження № 2/185/518/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 січня 2024 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Преображенської К.О., представника позивача адвоката Давидова Д.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням та просив суд визнати за ним право користування житловим приміщення у квартирі АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що позивач із відповідачем знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 1998 року по 26 березня 2019 року, від спільного подружнього життя сторони мають двох дітей доньку ОСОБА_3 , 1999 року народження та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які наразі досягли повноліття. Згідно із договором дарування, посвідченим 15 липня 2022 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Терещенко Н.С., ОСОБА_2 на праві власності належить ціла частина квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що має право користування житловим приміщенням у вказаній квартирі АДРЕСА_1 , оскільки, спірна квартира була подарована відповідачу її рідним братом ОСОБА_5 15 липня 2022 року, позивач був зареєстрований у ній за згоди ОСОБА_5 29 червня 2004 року, інших житлових приміщень ні на праві власності, ні на праві користування позивач не мав і не має. Тобто, житлове приміщення у спірній квартирі на протязі 20 років є єдиним місцем проживання позивача.

З 2019 по 2022 рік судами розглядалася справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про виселення із спірного житлового приміщення (квартири).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2020 року у справі № 185/6764/19 (суддя Гаврилов В.А.) було задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про виселення та виселено його з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , рішення оскаржувалося в апеляційному порядку, постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року апеляційна скарга відхилена, а рішення суду першої інстанції було залишено без змін.

ОСОБА_1 подавав на винесені у справі рішення касаційну скаргу та постановою колегії суддів Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року його касаційна скарга була задоволена, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2020 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року були скасовані, відповідно у позові ОСОБА_5 про виселення з квартири було відмовлено повністю.

На думку позивача Верховний Суд при винесенні постанови вказав на те, що він правомірно придбав право користування (сервітут) житловим приміщенням у спірній квартирі, належним чином нею користується, сплачує комунальні послуги, не порушує порядку користування квартирою, не має на праві власності чи користування інших житлових приміщень, що унеможливлює виселення його з цього житлового приміщення.

Відповідач, ставши власницею спірного житлового приміщення у липні 2022 року стала вчиняти дії, направлені на виселення позивача з квартири, чим створює йому перешкоди та вимушує звернутися до суду з даним позовом.

Представник позивача підтримав доводи позовної заяви, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у позові.

Відповідач чи у судове засідання повторно не з`явилась, була повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином.

Відповідач надала суду клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, яке судом було відхилено зважаючи на те, що справа не являє складності та не містить собою особливих обставин.

ОСОБА_2 також надала суду відзив, у якому позовні вимоги не визнала в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач ніколи не був членом сім`ї житлового приміщення у спірній квартирі, підставою для отримання сервітуту був факт наявності у позивача статусу члена сім`ї відповідачки (її чоловіка), шлюб між сторонами було розірвано 22 лютого 2019 року.

Позивач на підставі рішення Виконкому Павлоградської міської Ради від 10 березня 2021 року отримав ордер на житлове приміщення у гуртожитку по АДРЕСА_3 площею 12,3 кв.м.

До цього часу позивач безперешкодно користується житловим приміщенням в спірній квартирі, в якій без згоди власниці та безпідставно проживає ОСОБА_6 , яка добровільно залишати квартиру відмовляється.

Відповідач з 15.07.2022 року є власником спірної квартири, позивач не є власником квартири, не є членом сім`ї власника, не був зареєстрований у квартирі з згоди відповідача як власниці квартири, не має обов`язків, які б випливали з договору найму житлового приміщення.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі у зв`язку із наступним.

В судовому засіданні встановлено наступне.

Сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 08.08.1998 року по 26.03.2019 року, що підтверджується копією рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.02.2019 року у справі № 185/8618/18.

У відповідності до договору дарування, посвідченого 15 липня 2022 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Терещенко Н.С. ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Позивач зареєстрований у спірній квартирі з 24.06.2004 року, що підтверджується копією його паспорта.

Банківськими квитанціями про здійснення розрахунків позивачем підтверджується факт оплати ОСОБА_1 комунальних послуг за користування спірною квартирою.

Ні підставі рішення Виконкому Павлоградської міської Ради від 10.03.2021 року №181 позивачу видано ордер №535 від 07.04.2021 року на кімнату у гуртожитку АДРЕСА_4 житловою площею 12,3 кв.м.

У відповідності до норми ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарський, цивільній або адміністративній справ, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При винесенні рішення по даній справі суд враховує також і обставини, встановлені у ході розгляду справи № 185/6764/19 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про виселення.

Постановою колегії суддів Верховного Суду від 12.10.2022 року була задоволені касаційна скарга ОСОБА_1 , рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.03.2020 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 04.11.2020 року були скасовані, у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про виселення з квартири АДРЕСА_1 було відмовлено повністю.

Верховний Суд у постанові від 12.10.2022 року послався на те, що ОСОБА_1 правомірно придбав право користування житловим приміщенням у спірній квартирі, належним чином нею користується, сплачує комунальні послуги, не порушує порядку користування квартирою, не має на праві власності інших житлових приміщень, що унеможливлює виселення його з цього житлового приміщення.

Зазначені обставини суд вважає встановленими рішенням суду в іншій цивільній справі та такими, що не підлягають додатковому доказуванню.

Конституція України гарантує як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (ч.1 ст.401 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч.2 ст.406 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст.10 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі ст.8 Конвенції кожній особі гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється не лише на власника квартири, але і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Ларкос проти Кіпру», заява № 29515/95).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції (постанови Велика Палата Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 61-33530св18, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20).

У своїх рішеннях ЄСПЛ вказує, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50, від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, пункти 40 - 41).

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції, а тому виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Таким чином, судом встановлено, що позивач правомірно, зі згоди власників квартири був зареєстрований та проживає у ній починаючи з 24.06.2004 року.

Надаючи оцінку обставинам отримання позивачем 07.04.2021 року кімнати у гуртожитку АДРЕСА_4 житловою площею 12,3 кв.м. суд враховує, що її було отримано в період дії та виконання рішення Павлоградського міськрайонного суду від 04.03.2020 року про виселення позивача, який до винесення постанови Верховним Судом 12.10.2022 року був позбавлений житла та був вимушений звернутися до органів місцевого самоврядування для отримання кімнати в гуртожитку. Факт отримання ордеру на кімнату в гуртожитку в період виселення позивача зі спірної квартири не свідчить про втрату ним інтересу до спірного житлового приміщення до добровільність зміни місця проживання з нього на гуртожиток.

Частина 1 ст.402 ЦК України передбачає, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Вказані обставини є належним підставами для задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права користування спірною квартирою.

Керуючись ст.76,81, 263, 259, 289 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) витрати на судовий збір в сумі 1073.60 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 29 січня 2024 року.

Суддя: В. О. Головін