Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2203/21 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 62 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Талько О.Б.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/2203/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості одержання права на спадкування за законом, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Козуба Олександра Миколайовичана рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила:

- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в період з

01.01.2004 по 19.12.2020;

- визнати за спадкоємцем четвертої черги за законом ОСОБА_1 право на спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_4 разом із спадкоємцями першої черги за законом ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ;

- визнати земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0314 площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0314 площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона та ОСОБА_4 разом проживали, спочатку за адресою: АДРЕСА_2 , а в подальшому - за адресою: АДРЕСА_3 , а з 2010 року - постійно по 19.12.2020 - за адресою: АДРЕСА_1 . Вони були в теплих стосунках, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, створений від їх спільної праці, влаштовували свята, на яких поводились як чоловік та дружина, в побуті були пов`язані спільними обов`язками, разом відпочивали, їздили за кордон, відвідували родичів та друзів, тощо, але не звертались до державного органу реєстрації актів цивільного стану для реєстрації шлюбу. Ні вона, ні ОСОБА_4 у період з 01.01.2004 по 19.12.2020 в зареєстрованому шлюбі з іншими особами не перебували.

За час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 було отримано у власність у порядку приватизації земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0314 площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що 26.12.2011 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №090676.

На вказаній земельній ділянці ними за спільні кошти та спільною працею було побудовано житловий будинок, але не введено його в експлуатацію. 26 травня 2021 року на замовлення позивача було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За час життя ОСОБА_4 тяжко хворів, відтак позивач опікувалась, доглядала за хворим чоловіком, купувала медикаменти та продукти харчування, надавала іншу допомогу останньому, який через зазначену вище хворобу був у безпорадному стані.

ІНФОРМАЦІЯ_2 він помер. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 23 листопада 2023 року позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі, представник ОСОБА_5 адвокат Козуб О.М. посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що таке рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а висновки, викладених в рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи та правовим висновкам Верховного Суду, що викладені у відповідних постановах.

Також вважає, що недоведеними, тобто такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, є: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт.

Крім того, матеріали справи не містять жодного письмового доказу спільного бюджету, витрат на придбання майна та його утримання.

А, посилання суду на технічний паспорт, який виготовлено на ім`я позивача не підтверджує наявності жодного правовідношення позивача до житлового будинку, тим більше що такий технічний паспорт було виготовлено після смерті його власника, ОСОБА_4 .

Судом прийнято та відображено в судовому рішенні не підтверджене жодним доказом твердження позивача та прийнято відповідне судове рішення на підставі показів свідків виключно сторони позивача за відсутності у справі інших належних та допустимих доказів.

Спірна земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_4 , яку він отримав у власність в порядку приватизації у 2007 році і вказана земельна ділянка не може набути статусу «спільної сумісності власності подружжя», що є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на частку земельної ділянки.

Враховуючи викладене вище, позовна заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

У поданому відзиві представник позивача- адвокат Ващук Ю.С. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, залишити без змін.

У судовому засіданні представник до ОСОБА_2 адвокат Козуб О.М. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити і надав пояснення, які відповідають доводам скарги.

Позивач та її представник скаргу не визнали, просили відмовити у її задоволенні, судове рішення - залишити без змін. Також надали пояснення, що відповідають змісту поданого відзиву на апеляційну скаргу.

У відповідності до вимог цивільно-процесуального законодавства повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується показами допитаних на стороні позивача свідків, починаючи з 2015 року ОСОБА_6 почав хворіти та через це вже мав незадовільний стан здоров`я. Позивач доглядала за ним, забезпечувала відвідування лікарів та надавала призначене лікування, забезпечувала побутові потреби ОСОБА_7 , годувала, мила та одягала його. Так, матеріалами справи підтверджено важкий стан здоров`я ОСОБА_7 (а.с.36-53).

Наведене, свою чергу, з урахуванням наявних у справі та досліджених судом доказів (покази свідків, дослідження відтвореного відео), свідчить про те, що ОСОБА_6 протягом тривалого часу безперервно хворів, був у тяжкому стані та потребував стороннього догляду, допомоги та піклування, які надавала і забезпечувала саме ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя ( частина 2 статті 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у поняття домогосподарства, закріпленому у статті 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року. Цим законом визначено, що домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

У відповідності до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються у заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 надано достатньо доказів спільного проживання з померлим ОСОБА_4 однією сім`єю. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Таким чином, місцевим судом об`єктивно встановлений факт того, що ОСОБА_1 з 01 січня 2004 року до часу смерті ОСОБА_4 19 грудня 2020 року, мешкала разом з ним однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11).

Місцевим судом встановлено та досліджено у суді апеляційної інстанції, що на ім`я ОСОБА_4 26.12.2011 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку №090676 площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.13).

Згідно із витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (том 1 а.с.14-16), вказана ділянка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Тобто, у період часу з 8 лютого 2011 року по 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалася спільною сумісною власністю подружжя; до 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2020 року в справі № 622/999/16-ц (провадження № 61-1260св19) та від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18).

Зі змісту пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Місцевим судом правильно зазначено, що оскільки встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_4 у період з 01 січня 2004 року по 19 грудня 2020 року, відтак позивачем доведено, що вона має право на половину спільного сумісного майна, набутого за цей час, а саме - земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0314 площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ділянку було набуто у власність 26 грудня 2011 року, то вона є об`єктом права спільної сумісної власності як подружжя, відтак позивач має право власності на 1/2 частку такої ділянки.

На підставі вищевказаного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення.

Щодо задоволених позовних вимог ОСОБА_1 в частині зміни черговості одержання права на спадкування за законом як спадкоємця після смерті ОСОБА_4 з четвертої черги на першу чергу за законом, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі статтею1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1264 ЦК України, передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Як зазначено вище, позивач, як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до відкриття спадщини, має право на спадкування за законом у четверту чергу.

Статтею 1259 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Як зазначається в пункті 5.2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

В зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг.

Слід зазначити, що зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до статті 1261 - 1265 ЦК України.

За встановлених обставин, вбачаються наявні правові підстави для застосування статті 1259 ЦК України та зміни у позивача черговості на одержання права на спадкування з четвертої на першу чергу.

Таким чином, колегія суддів вважає висновок місцевого суду про задоволення позову в цій частині правильним, обґрунтованим та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності посилання суду першої інстанції при ухваленні рішення на копію технічного паспорту на побудований будинок у с. Клітчин Житомирського району, виготовлений на ім`я позивача після смерті ОСОБА_4 , є необґрунтованими, оскільки вказаний будинок у даній справі не є об`єктом визнання права спільної сумісної власності подружжя, він не введений в експлуатацію і питання про його поділ не ставиться.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим слід апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - без змін.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Козуба Олександра Миколайовича залишити без задоволення, арішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 листопада 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 16 квітня 2024 року.