Справа № 453/1831/23 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/811/149/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді: Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

позивачки ОСОБА_1 ;

адвоката Джоха Р.В.

представника відповідача ОСОБА_2 ;

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 листопада 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

01 листопада 2023 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , в якому просила суд ухвалити рішення, яким визнати згаданого відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 (в подальшому «спірний будинок»).

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що спірний будинок належить позивачці на праві приватної власності і у ньому з 03 лютого 2016 року є зареєстрованим відповідач син позивачки.

Стверджувалося, що відповідач понад один рік фактично не проживає у спірному будинку без поважних причин, оскільки постійно проживає у місті Львові, не оплачує комунальних платежів, в утриманні житла участі не приймає, не зберігає там особистих речей. Факт реєстрації відповідача у вказаному будинку порушує право позивачки на розпорядження і користування майном, внаслідок чого вона позбавлена можливості оформити субсидію.

Враховуючи наведене позивачка вважає, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням в спірному будинку у зв`язку з тривалою (понад один рік) без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації. А відтак вважає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є належним способом захисту її порушених прав (а.с. 2-3).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 20-22).

Дане рішення оскаржила позивачка.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що «припинення права користування відповідача житловим приміщенням у (спірному) будинку надасть можливість усунути позивачеві перешкоди вільно ним користуватись, зокрема й звернутись за отриманням пільг по оплаті житлово-комунальних послуг, а також реалізовувати інші можливості власника об`єкта нерухомого майна, пов`язаного з його користуванням…» (а.с. 30-31).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Свій позов позивачка обґрунтовує посиланням на статтю 405 ЦК України, якою встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.

За змістом роз`яснень, які містяться у пункті 11 постанови Пленум Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання членів сім`ї такими, що втратили право користування житлом, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Аналіз положень статті 405 ЦК України дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні понад один рік та відсутність поважних причин такого не проживання.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи те, що відповідач працює начальником Ізолятора тимчасового тримання № 5 ГУНП у Львівській області у місті Пустомити Львівської області: дана обставина позивачкою (апелянтом) не заперечується.

А відстань від міста Пустомити до міста Сколе Львівської області становить (згідно даних «Google Maps») 117,9 км.

За вищенаведених обставин підстави для висновку про те, що відповідач не проживає у спірному будинку без поважних на те причин, відсутні, оскільки останній інтересу до спірного будинку (як місця його реєстрації та проживання) не втрачав, про що свідчить і наявність даного судового спору.

Позивачкою не подано до суду жодних доказів про наявність у відповідача іншого житла на яке за законом він має право.

Так само, як не надано належних та допустимих доказів (розрахунків тощо) того, що реєстрація відповідача у спірному будинку створює «позивачеві перешкоди вільно ним користуватись, зокрема й звернутись за отриманням пільг по оплаті житлово-комунальних послуг, а також реалізовувати інші можливості власника об`єкта нерухомого майна, пов`язаного з його користуванням…», а тому доводи апеляційної скарги в цій частині до уваги прийматися не можуть.

Окрім того, колегія суддів бере до уваги те, що втрата права на житло є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно з законом» та не може розглядатись як «необхідне демократичному суспільстві …» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «в МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року).

Частиною 2 ст. 356 ЦПК України встановлено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6).

В той же час, апеляційна скарга не містить доводів стосовно того, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення (які саме обставин та (або) докази встановлені та (чи) оцінені неповно та (або) неправильно тощо), які нові обставини та докази підлягають встановленню, дослідженню чи оцінці в ході апеляційного розгляду справи, які саме висновки суду є помилковими тощо.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 листопада 2023 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 17 квітня 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.