Провадження № 2/202/1212/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Бєсєди Г.В.

за участю секретаря Назаревич І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 1993 року вона разом з колишнім чоловіком ОСОБА_2 , їх спільною донькою ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Після припинення шлюбних відносин між нею та відповідачем склалися неприязні відносини. В квартирі також зареєстрований син відповідача від іншої жінки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 28 серпня 2008 року шлюб з ОСОБА_2 розірвано, відповідач не є членом її сім`ї та з 2009 року її чоловік за місцем реєстрації не з`являється, за вказаною адресою не мешкає, особистих речей, що належать відповідачу в квартирі не має, житлом відповідач за призначенням не користується, комунальні послуги за квартиру не сплачує.

ОСОБА_1 надала заяву про розгляд справи без участі позивача, позов підтримала та просила задовольнити.

Представник ОСОБА_2 адвокат Лозовий І.О. позов не визнав та заперечував щодо його задоволення. Зазначав, що ОСОБА_1 не може бути належним позивачем, оскільки вона не є відповідальним наймачем кв. АДРЕСА_2 . Відповідальним наймачем цієї квартири є померла мати відповідача - ОСОБА_5 . Також звертав увагу суду, що обставини які викладені в позові не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_2 , має пільги на оплату 50 % комунальних послуг, які зараховуються на оплату цих послуг. Крім того, в матеріалах справи є докази того, що відповідач звертався до відділу приватизації майна з заявою приватизувати зазначену квартиру на всіх зареєстрованих осіб в цій квартирі, однак позивач по справі не погодилась з цим і не з`явилася до відділу приватизації для оформлення документів. Позовні вимоги порушують також права неповнолітнього ОСОБА_4 , який зареєстрований разом зі своїм батьком і відповідачем у справі ОСОБА_2 в одній квартирі.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 .

Окрім позивача та відповідача в квартирі зареєстрований син відповідача ОСОБА_4 та донька позивача та відповідача ОСОБА_3 .

Позивачем надано акт від 04.11.2019, який складено ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , посвідчено головою комітету мікрорайону № 4 ОСОБА_8 та секретарем комітету мікрорайону № 4 Богдановою Н.М., про те, що громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 з 2009 року не проживають.

Актуальних відомостей щодо проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Статтею 71 ЖК України визначено умови, відповідно до яких особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Аналіз статті 71 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі № 301/288/20 (провадження № 61-2566св21).

Встановлено, що ОСОБА_1 не є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Як на підставу свого позову ОСОБА_1 посилалася на те, що з відповідачем у них неприязнені відносини, відповідач не проживає у спірній квартирі понад 6 місяців без поважних причин.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначав, що інтересу до квартири відповідач не втратив, однак позивач чинить йому перешкоди в приватизації квартири, головним наймачем якої є його померла мати.

Згідно матеріалів справи та наданих письмових пояснень, суд встановив, що між сторонами існують неприязні стосунки.

ОСОБА_2 набув право користування жилим приміщенням в установленому порядку та відповідно до ст. 47 Конституції України та с.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод має обґрунтовану презумпцію своїх прав.

Позовні вимоги, направлені на позбавлення прав відповідача на користування житлом, могли бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Спірна квартира є єдиним зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 .

Доказів набуття ОСОБА_2 права користування або права власності іншим житлом матеріали справи не містять.

Неприязні стосунки між сторонами є поважною причиною не проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі понад шість місяців.

Самостійне утримання позивачем спірної квартири не є достатньою підставою для позбавлення ОСОБА_2 права користування житлом. Позивач не позбавлений можливості компенсувати свої витрати у передбаченому законом порядку.

Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 19, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складений 05.04.2024.

Суддя Г.В. Бєсєда