Житомирський апеляційний суд
Категорія 10 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Талько О.Б.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/13822/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

1. визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

- 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 77,1 кв.м.;

- земельну ділянку № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0398 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :08:002:0012;

- квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 28,4 кв.м.;

- автомобіль марки Geely, модель СК-2, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2012, номер шасі (кузова) НОМЕР_3 ;

2. визнати за ОСОБА_1 право власності:

- на 1/2 частину 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 77,1 кв.м.;

- на 1/2 земельної ділянки № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0398 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :08:002:0012;

- на 1/2 квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 28,4 кв.м.;

- на 1/2 автомобіля марки Geely, модель СК-2, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2012, номер шасі (кузова) НОМЕР_3 .

В обґрунтування позову зазначає, що 14 вересня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 10 липня 2023 року розірвано. Вказує, що за час перебування в шлюбі було придбано майно, а саме: 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 77,1 кв.м., вартістю 123 440,00 грн.; земельну ділянку № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0398 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :08:002:0012, вартістю 18427,00 грн.; квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 28,4 кв.м., вартістю 284 600,00 грн.; автомобіль марки Geely, модель СК-2, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2012, номер шасі (кузова) НОМЕР_3 , вартістю 50 000,00 грн. Вважає, зазначене вище майно спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи викладене просив задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано право спільної сумісної власності подружжя на: 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 77,1 кв.м.; земельну ділянку № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0398 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :08:002:0012; квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 28,4 кв.м.; автомобіль марки Geely, модель СК-2, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2012, номер шасі (кузова) НОМЕР_3 . Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кожним право власності на 1/2 частину 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 77,1 кв.м.; земельну ділянку № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0398 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :08:002:0012; квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 28,4 кв.м.; автомобіль марки Geely, модель СК-2, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2012, номер шасі (кузова) НОМЕР_3 . Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_4 та земельної ділянки №5 представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що 11.12.2023 відповідач по справі вперше отримала копію позовної заяви, а відтак з цієї дати почав перебіг процесуальний строк на подання відзиву, визначений в ухвалі про відкриття провадження. Вважає, що суд першої інстанції не витримавши реалізацію відповідачем права подати відзив із запереченнями проти позовних вимог з відповідними доказами, в тому числі право подати зустрічний позов, скористатися іншими процесуальними правами, розглянув справу. Зазначає, що суд першої інстанції неправомірно звільнив позивача від сплати судового збору. Вказує, що частина житлового будинку та земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Стверджує, що 17.01.2012 ОСОБА_2 отримала спадщину після смерті батька, отримане в порядку спадкування майно було продано за 187 220,00 грн (23000 доларів США). Стверджує, що 17.07.2013 ОСОБА_2 придбала у місті Житомирі частину спірного по даній справі житлового будинку та земельну ділянку за кошти отримані від продажу спадкового майна.

Звертає увагу на те, що ціна придбання спірної частини будинку становила 123 440 грн., а земельної ділянки 18 427 грн., що повністю забезпечувалося коштами, одержаними відповідачем внаслідок відчуження вищезгаданих успадкованих об`єктів нерухомого майна. Вказує, що будь-яких коштів подружжя або коштів безпосередньо позивача ОСОБА_5 по справі при придбанні вказаних частини житлового будинку та земельної ділянки не використовувалися. Зазначає, що презумпцію спільності майна, набутого в шлюбі, ОСОБА_2 спростовано. Враховуючи викладене просить рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 грудня 2023 року в частині задоволених позовних вимог щодо 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_4 та земельної ділянки АДРЕСА_4 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

07 лютого 2024 року на електронну адресу суду від представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що посилання апелянта в апеляційній скарзі на, нібито, порушення його прав щодо доступу до правосуддя, неможливості ним скористатись повноцінно та добросовісно його процесуальними правами, є повністю безпідставним, оскільки відповідач була поінформована належним чином про дату та час розгляд справи та мала можливість надавати до суду докази і використовувати свої інші процесуальні права на її розсуд. Вказує, що посилання апелянта на ту обставину, що нібито суд першої інстанції незаконно звільнив позивача від сплати судового збору, є безпідставним, оскільки ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що стверджується відповідним посвідченням серія НОМЕР_4 від 07 квітня 2015 року, а відтак є звільненим від сплати судового збору у відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Разом з тим, зазначає, що якби судом першої інстанції було б невірно звільнено позивача від сплати судового збору, дана обставина не є підставою для скасування прийнятого вірно по суті судового рішення. Звертає увагу на те, що за час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не надавала до суду будь-яких заперечень проти задоволення позовних вимог та будь-яких доказів, хоча мала можливість це зробити. Також відповідач не зверталася із зустрічним позовом до суду про визнання певного майна її особистою власністю. Таким чином, вважає, що суд апеляційної інстанції не має правових підстав для приєднання до матеріалів справи доказів, на які апелянт посилається у своїй апеляційній скарзі та не має підстав для врахування вказаних доказів при ухваленні рішення. Зазначає, що документи, на які апелянт посилається у своїй апеляційній скарзі не спростовують презумпції спільної сумісної власності на будинок та земельну ділянку, які є предметом цього спору. Апелянт не надала до суду жодних доказів, що придбання вказаної спірної частини житлового будинку та земельної ділянки було здійснено саме за рахунок її особистих коштів. Зазначає, що позивач станом на момент придбання подружжям частини будинку та земельної ділянки мав значні грошові доходи, які використані в придбанні спірних об`єктів майна. Також зазначає, що позивач брав в борг частину коштів необхідних для розрахунку за придбання цього майна, а крім того оплачував роботи щодо ремонту частини будинку.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог щодо 55/100 ідеальних частин житлового будинку та земельної ділянки, а тому в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.09.2002.

Згідно рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 липня 2023 року у справі №295/5349/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

В період шлюбу, 17.07.2013 ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку, згідно якого ОСОБА_2 як покупцем набуто 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 77,1 кв.м.

Пунктом 1.3 договору зазначено, що покупку вчинено за згодою чоловіка покупця ОСОБА_1 , про що подано відповідну заяву до ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу.

Згідно п. 2.1. договору за домовленістю сторін ціна відчужуваної частини житлового будинку встановлена у розмірі 123 440 грн.

Також, 17.07.2013 ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0398 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :08:002:0012.

Пунктом 2 договору зазначено, що покупку вчинено за згодою чоловіка покупця ОСОБА_1 , про що подано відповідну заяву до ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу.

Відповідно до п. 3 договору продаж вчинено за погоджену сторонами суму 18 427 грн.

Також встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.2012 ОСОБА_2 є спадкоємницею майна ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з: житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_5 . Вартість спадкового майна житлового будинку складає 88 919,00 грн.

Згідно договору купівлі-продажу будинку з розстроченням платежу від 11.06.2013 продавець - ОСОБА_2 передала у власність, а покупець - ОСОБА_8 приймає належний продавцю житловий будинок, розташований в АДРЕСА_5 .

Пунктом 7 вказаного договору визначено, що ціна житлового будинку, що продається за домовленістю сторін становить 187 220,00 грн., що еквівалентно 23 000 доларів США. Розрахунок між сторонами здійснюється з розстроченням платежу. В день укладання цього договору сплачується 18 722,00 грн., що є еквівалентом 2 300 доларів США. Сума, що залишається, тобто 168 498,00 грн., що є еквівалентом 20 700 доларів США відстрочується і сплачується в строк до 20 липня 2013 року.

Заявою від 09.07.2013, що зареєстрована приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Кінащук М.А. в реєстрі за №1707 ОСОБА_2 підтверджено здійснення повного розрахунку за житловий будинок у відповідності до договору купівлі-продажу від 11.06.2013.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність поширення відносно спірного майна режиму спільної сумісної власності, визнання за сторонами права власності на частини спірного майна за кожним, що відповідатиме належному способу захисту порушеного права та ефективній реалізації підтвердженого судом права усіма учасниками.

Розглядаючи даний спір в оскаржуваній частині колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).

Дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17 (провадження №61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Тобто, у випадку набуття одним із подружжя коштів на підставі договору дарування, такі кошти є його особистою приватною власністю.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі №203/284/17 (провадження №61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі №553/2152/19 (провадження №61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».

Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (частина друга та третя статті 83 ЦПК України).

В апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (пункт 6 частини другої статті 356 ЦПК України).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі №509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21) зазначено, що:

«тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17 (провадження №61-13405св18).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

На спростування презумпції спільності майна, ОСОБА_2 надала до суду апеляційної інстанції, разом із апеляційною скаргою, копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.2012, договір купівлі-продажу будинку з розстроченням платежу від 11.06.2013 та заяву від 09.07.2013.

При цьому апелянт просив визнати причини неподання доказів в суді першої інстанції поважними та дослідити нові докази посилаючись на те, що ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 26.10.2023 по справі було відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 28.11.2023, яке було відкладене за клопотанням представника ОСОБА_2 (апелянта по справі) на 13.12.2023. Зазначав, що 11.12.2023 ОСОБА_2 вперше отримала копію позовної заяви, а відтак з цієї дати почав перебіг процесуальний строк на подання відзиву, визначений в ухвалі про відкриття провадження. Разом з тим, суд першої інстанції не витримавши реалізацію відповідачем права подати відзив із запереченнями проти позовних вимог з відповідними доказами, в тому числі право подати зустрічний позов, скористатися іншими процесуальними правами, розглянув справу.

Колегія суддів приймає до уваги долучені до апеляційної скарги докази, з наступних підстав.

Встановлено, що згідно даних ВОМІРМП УДМС України в Житомирській області №1888/12845 від 19.10.2023 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 .

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін у даній справі та призначено судове засідання на 28.11.2023 о 11 год 00 хв.

Згідно супровідного листа від 26.10.2023 ОСОБА_2 було направлено копію вказаної вище ухвали від 26.10.2023 та копію позовної заяви.

Відповідно до рекомендованого повідомлення, що міститься на а. с. 74 вбачається, що ОСОБА_2 20.11.2023 (дата подання) було направлено копію ухвали від 26.10.2023 та копію позовної заяви, які повернулося на адресу суду першої інстанції 21.12.2023 з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

28.11.2023 на електронну адресу суду першої інстанції від представника ОСОБА_2 ОСОБА_9 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з неотриманням копії позовної заяви.

Згідно протоколу судового засідання від 28.11.2023 розгляд справи було відкладено на 13.12.2023 на 10 год 00 хв.

Вбачається, що 29.11.2023 ОСОБА_2 було направлено судову повістку на 13.12.2023, яка повернулася на адресу суду 11.12.2023 з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно відмітки на заяві від 27.11.2023 представник ОСОБА_2 ОСОБА_9 ознайомилася з матеріалами справи - 11.12.2023.

За наведених обставин, враховуючи те, що представником ОСОБА_2 ОСОБА_9 отримано копію позовної заяви 11.12.2023 та у відповідності до ст. 178 ЦПК України має право на подання відзиву, у строки визначені ухвалою суду про відкриття провадження від 26.10.2023 (15 днів з моменту отримання), а також те, що станом на дату розгляду справи (13.12.2023) строк на подання відзиву не закінчився, судом першої інстанції не забезпечено реалізацію відповідачем прав передбачених ст. 81, 83, 178 ЦПК України.

Правові висновки щодо обов`язковості мотивування рішення суду щодо прийняття нових доказів викладені в постанові Верховного Суду від 16.11.2023 у справі №757/19682/18 (провадження 61-11480св23).

З наданих апелянтом документів встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.2012 ОСОБА_2 є спадкоємницею майна ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з: житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_5 . Вартість спадкового майна житлового будинку складає 88 919,00 грн.

Згідно договору купівлі-продажу будинку з розстроченням платежу від 11.06.2013 продавець - ОСОБА_2 передала у власність, а покупець - ОСОБА_8 приймає належний продавцю житловий будинок, розташований в АДРЕСА_5 .

Пунктом 7 вказаного договору визначено, що ціна житлового будинку, що продається за домовленістю сторін становить 187 220,00 грн., що еквівалентно 23 000 доларів США. Розрахунок між сторонами здійснюється з розстроченням платежу. В день укладання цього договору сплачується 18 722,00 грн., що є еквівалентом 2 300 доларів США. Сума, що залишається, тобто 168 498,00 грн., що є еквівалентом 20 700 доларів США відстрочується і сплачується в строк до 20 липня 2013 року.

Заявою від 09.07.2013, що зареєстрована приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Кінащук М.А. в реєстрі за №1707 ОСОБА_2 підтверджено здійснення повного розрахунку за житловий будинок у відповідності до договору купівлі-продажу від 11.06.2013.

В подальшому, 17 липня 2013 року сторони по справі придбали 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 77,1 кв.м. та земельну ділянку № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0398 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :08:002:0012.

Договори купівлі-продажу 55/100 ідеальних частин житлового будинку та земельної ділянки оформлені на ім`я ОСОБА_2 та вчинені з письмової згоди чоловіка покупця ОСОБА_1 .

Згідно п. 2.1 договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 17.07.2013 ціна відчужуваної частини житлового будинку встановлена у розмірі 123 440,00 грн та п. 3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.07.2013 продаж земельної ділянки вчинено за погоджену сторонами суму 18 427,00 грн.

Таким чином, з аналізу наданих документів слідує, що ОСОБА_2 09.07.2013 отримано повний розрахунок за продане спадкове майно, загальна вартість якого складає 187 220,00 грн та через 7 днів після отримання коштів, а саме 17.07.2013 придбано спірні 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_4 та земельну ділянку, кадастровий номер :08:002:0012, вартість яких склала 141 867,00 грн.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі».

З урахуванням зазначеного вище, а також враховуючи ті докази, які були надані до суду апеляційної інстанції стороною відповідача на спростування доводів позивача, колегія суддів доходить висновку, що позивачем не доведено той факт, що 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 77,1 кв.м. та земельна ділянка АДРЕСА_7 , кадастровий номер :08:002:0012 були придбані за спільні кошти подружжя.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя та, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Також, колегія суддів підкреслює, що сам по собі факт посвідчення нотаріусом підпису позивача у заяві про надання ним згоди на продаж/купівлю нерухомого майна (в даному випадку 55/100 будинку та земельної ділянки) у період проживання сторін у шлюбі, не свідчить про те, що вказане нерухоме майно було придбане за спільні кошти сім`ї.

Надані представником ОСОБА_1 ОСОБА_4 , на спростування доводів апеляційної скарги докази, а саме довідки №27 від 07.02.2024 про грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2012-2013 та розписки від 12.06.2013 колегія суддів не приймає, оскільки позивачем такі докази не були подані разом з поданням позовної заяви.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 4 ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник має про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії спрямовані на отримання доказу.

Однак матеріали справи не містять таких клопотань поданих позивачем.

Також, ОСОБА_1 не зазначено та не доведено поважних та об`єктивних причин неподання таких доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також не зазначено обґрунтованості прийняття їх судом апеляційної інстанції.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач мав змогу і скористався своїм правом на подання доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Окрім того, з наданої розписки не можливо встановити той факт, що ОСОБА_1 взяв в борг кошти саме на купівлю спірних 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 77,1 кв.м. та земельної ділянки № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0398 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :08:002:0012.

До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що розписка на суму 5000 доларів США датована 12.06.2013, а спірне нерухоме майно вартістю 141 867,00 грн придбане 17.07.2013, враховуючи той факт, що 09.07.2013 ОСОБА_2 отримано повний розрахунок за продане спадкове майно у сумі 168 498,00 грн.

З урахуванням зазначено вище та за встановлених обставин по справі, колегія суддів вважає, що відповідачем спростована належними та допустимими доказами презумпція спільної сумісної власності майна подружжя щодо 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 77,1 кв.м. та земельної ділянки № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0398 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :08:002:0012.

Таким чином, 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 77,1 кв.м. та земельна ділянка АДРЕСА_7 , кадастровий номер :08:002:0012 є особистою приватною власністю відповідача та поділу між сторонами не підлягає, що свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції у даній справі по суті вирішення спору у вказаній частині.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про відмову в задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено на 50%, і в суді першої інстанції позивач був звільнений від сплати судового збору, то з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позову в сумі 2382,33 (50% від 4764,67 грн).

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 по суті задоволено повністю, то на її користь з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3738,40 грн.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 грудня 2023 року в частині визнання права спільної сумісної власності подружжя на 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 77,1 кв.м. та земельну ділянку № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0398 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :08:002:0012 та в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності по 1/2 частині 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 77,1 кв.м. та права власності по 1/2 частині земельної ділянки № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0398 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :08:002:0012 скасувати та ухвалити в цих частинах нове судове рішення про відмову у задоволені позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 2382,33 грн судового збору за подання позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3738,40 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 22 лютого 2024 року.

Головуючий

Судді