ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1638/24 Справа № 199/9435/21 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В.В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року

у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння ,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2021 року позивач Дніпровська міська рада звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивований тим, що 04.06.2021 року на підставі договору купівлі-продажу №236 від 04.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 1.3 договору, зазначена квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.07.1999 року виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням №5/84-99 від 27.07.1999 року.

Згідно з пунктом 1.7 Положення про департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, що затверджене рішенням Дніпровської міської ради № 33/17 від 21.12.2016 року, даний Департамент визначений органом приватизації житлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра.

Відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, за архівними даними приватизаційних справ відомості щодо передачі у власність громадян шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 відсутні (лист від 13.09.2021 №3/9-4182).

В книгах реєстрації свідоцтв про право власності розпоряджень про приватизацію квартири АДРЕСА_1 виявлено не було.

Будинок АДРЕСА_2 , в який увійшла квартира АДРЕСА_3 , належить до комунальної власності територіальної громади міста та зареєстрований за місцевою радою на підставі рішення виконкому №492 від 10.08.1990 року, про що видане реєстраційне посвідчення від 18.08.1990 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрову книгу №23 за реєстровим №1347 (лист від 30.12.2020 №15639).

Позивач зазначав, що на теперішній час спірна квартира перебуває у приватній власності ОСОБА_2 на підставі вказаного вище договору купівлі- продажу від 04.06.2021 року, право власності за яким зареєстроване 04.06.2021 р. (номер запису про право власності 42336140).

Позивач вказав, що при реалізації спірного майна не було дотримано процедуру його відчуження, останнє вибуло від власника поза волею останнього, а тому підлягає поверненню у власність територіальної громади м. Дніпро.

У зв`язку з вищевикладеним позивач просив суд витребувати від ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено повністю.

Витребувано від ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збоку, в розмірі 4 643 (чотири тисячі шістсот сорок три) грн.

Не погодившись із рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Петушкова Івана Сергійовича подав апеляційну скаргу, вказуючи, що він не приймав участі у справі, не був залучений стороною, проте оскаржуваним рішенням порушено його права та інтереси.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У відзиві Дніпровська міська рада просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом встановлено, що 04.06.2021 на підставі договору купівлі-продажу №236 від 04.06.2021, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується вказаним договором (а.с. 6-9).

Відповідно до п. 1.3 договору, зазначена квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.07.1999 р. виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням №5/84-99 від 27.07.1999 (а.с. 6-9).

Відповідно до інформації з Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, за архівними даними приватизаційних справ відомості щодо передачі у власність громадян шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 відсутні (лист від 13.09.2021 №3/9-4182, (а.с. 11)).

У книгах реєстрації свідоцтв про право власності розпоряджень про приватизацію квартири АДРЕСА_1 не виявлено.

Будинок АДРЕСА_2 , в який увійшла квартира АДРЕСА_3 , належить до комунальної власності територіальної громади міста та зареєстрований за місцевою радою на підставі рішення виконкому №492 від 10.08.1990 року, про що видане реєстраційне посвідчення від 18.08.1990 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрову книгу №23 за реєстровим №1347 (лист від 30.12.2020 №15639 (а.с. 10)).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), вибула від позивача поза його волі, як власника, вказане майно перебуває у власності відповідача, то вказане майно підлягає витребуванню з незаконного володіння відповідача на підставі описаних вище норм права.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22)).

Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, статтями 387 та 388 ЦК України.

Така правова позиція узгоджуєтья із постановою ВП ВС від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц.

Як вбачається із матеріалів справи, апелянт, обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо порушення оскаржуваним рішенням його прав, як власника спірного майна, долучив до своєї апеляційної скарги наступні докази:

- копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 08.10.2021 року за № 1630, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. (а.с.107-110);

- копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 - 08.10.2021 року (а.с.111-112).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) зазначено: «Відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».

За змістом частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За відсутності поважних причин неподання нового доказу до суду першої інстанції апеляційний суд не має права досліджувати цей доказ, поданий позивачем в апеляційній інстанції (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 638/13998/14-ц, аналогічний правова позиція Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 458/867/15-ц).

Колегія суддів приймає до уваги додані до апеляційної скарги докази, оскільки апелянт не був залучений до участі у справі під час її розгляду в суді першої інстанції, і відповідно не мав змоги надати вищезазначені докази щодо спірного майна у суді першої інстанції.

Так, згідно наданої копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. за №54, 08.10.2021 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначені обставини підтверджуються також наданою суду апеляційної інстанції копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 - 08.10.2021 року.

В той же час, зазначений позов був поданий Дніпровською міською радою до суду першої інстанції - 25.11.2021 року, згідно штампу вхідної кореспонденції (а.с.1).

Тобто, на час звернення Дніпровської міської ради із даним позовом до ОСОБА_2 , зареєстрованим власником спірного майна вже був ОСОБА_1 .

Однак, суд першої інстанції під час розгляду справи вказані обставини не перевірив та ухвалив заочне рішення.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України на суд, як державний орган, покладено обов`язок, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснити у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Слід зазначити, що ОСОБА_1 не був залучений до участі у цій справі, яка переглядається апеляційним судом, у якості належного відповідача.

На стадії апеляційного розгляду справи заміна первісного відповідача ЦПК України не передбачена.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та у постановах Верховного суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 16 червня 2021 року у справі № 264/4263/18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В абзаці 5 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року Про судове рішення у цивільній справі роз`яснено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, проте вирішення позову з неналежним відповідачем не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків.

Виходячи з наведеного, дослідивши матеріали справи та наявні докази, надавши їм належну правову оцінку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, визнав встановленими обставини, які не були доведені при розгляді справи, в результаті чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову, оскільки даний позов був поданий до неналежного відповідача.

Крім того, колегією суддів, дослідивши ЄДРСР, було встановлено, що ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 14 листопада 2023 року було прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 199/8974/23 за позовною заявою Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" , національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Колегія зазначає, що за встановлених обставин, позивач не позбавлений права звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, заявивши позовні вимоги до належного відповідача.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з позивача Дніпровської міської ради на користь апелянта ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6 964, 50 грн., сплачений при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 964, 50 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко