Справа № 136/1843/20
Провадження № 22-ц/801/25/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 рокуСправа № 136/1843/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Голоти Л. О., Міхасішина І. В.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 03 квітня 2023 року в м. Липовці суддею цього суду Кривенком Д.Т., дата складання його повного тексту 12 квітня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 в інтересах своєї дочки ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» (далі ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД») про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом повернення її власнику та скасування державної реєстрації додаткової угоди.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №178/2019 від 29 травня 2020 року, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 (батька ОСОБА_2 ) є власником земельної ділянки площею 3,5579 га, кадастровий номер :04:000:0116, що розташована на території Зозівської сільської ради.

27 квітня 2007 року спадкодавець уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро» (далі ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро»), правонаступником якого є відповідач, договір оренди вищевказаної земельної ділянки за №0631 строком на 10 років, а 01 червня 2007 року такий договір було зареєстровано у Липовецькому відділі Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» за №6.

Оскільки примірник договору оренди землі спадкодавцю за життя відповідачем надано не було, законний представник ОСОБА_2 її матір ОСОБА_1 звернулась до ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» з проханням про надання копії цього договору. Під час ознайомлення із наданою відповідачем копією договору, позивачем було виявлено додаткову угоду (без дати її укладення) до даного договору, якою строк оренди було збільшено до 20 років. Вказана додаткова угода була зареєстрована 15 листопада 2010 року в Липовецькому відділі Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» за №71.

Позивач заперечує, що підпис у такій додатковій угоді є підписом її батька. Вона стверджує, що батько її не укладав і не погоджував її умови, а відповідач безпідставно продовжує користуватися земельною ділянкою понад строк, встановлений у договорі оренди землі.

Пославшись на викладені обставини, позивач просила усунути перешкоди у користуванні вказаною вище земельною ділянкою шляхом повернення її власнику, скасувати державну реєстрацію зазначеної додаткової угоди до договору оренди землі.

03 квітня 2023 року рішенням Липовецького районного суду Вінницької області позов задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні належною ОСОБА_2 згаданою земельною ділянкою шляхом повернення такої земельної ділянки, скасовано державну реєстрацію цієї додаткової угоди. Стягнуто з ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840, 80 грн. та витрати на проведення експертизи в розмірі 5 148, 30 грн.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Зокрема скаржник посилається на те, що матеріали справи містять докази отримання ОСОБА_3 та позивачем у справі орендної плати, що вказує на факт існування дійсних договірних відносин, які регулюються додатковою угодою. Виконуючи «посмертну» експертизу, експерт у своєму висновку №СЕ-19/102-22/2925-ПЧ від 06 травня 2022 дослідив недостатню кількість вільних та умовно-вільних зразків підпису, що в подальшому могло б вплинути на якість експертного дослідження та відповідно на формування невірного висновку. Цей висновок експерта винесений із відхиленням від існуючої Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Позивач повідомлена належним чином, до апеляційного суду не з`явилась. 16 січня 2024 року подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Представник ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» повідомлений належним чиним, до апеляційного суду не з`явився, причин своєї неявки не повідомив, заяв про відкладення або про поважність причин неприбуття до суду не подав.

Згідно положень ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У постанові від 22 травня 2023 року у справі № 523/13340/20 Верховний Суд вказав, що якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він вправі, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Таким чином колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності вказаних належним чином повідомлених учасників справи, оскільки неявка учасників справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи, а відкладення її розгляду призведе до порушення строків розгляду апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, оскаржуване рішення суду цим вимогам відповідає не в повній мірі, тому апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість не тільки у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (том 1 а. с. 10).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №802431 від 23 вересня 2005 ОСОБА_3 надано у власність земельну ділянку площею 3,5579 га, кадастровий номер :04:000:0116, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Зозівської сільської ради (том 1 а. с. 40).

27 квітня 2007 року ОСОБА_3 із ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» уклав строком на 10 років договір оренди землі, предметом якого є зазначена земельна ділянка. За цим договором розмір орендної плати становив 1,5 % від нормативної вартості земельної ділянки, а саме 572, 26 грн. на рік (том 1 а. с. 33, зворот)

У додатковій угоді від 27 квітня 2007 року вказано, що вона укладена між ОСОБА_3 та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро». Згідно додаткової угоди сторони внесли зміни до договору оренди, а саме було визначено, що договір оренди землі укладено на 20 років та збільшено розмір орендної плати із 1,5 % до 3% від нормативної вартості земельної ділянки, що становить 1355, 83 грн. на рік. Така додаткова угода була зареєстрована 15 листопада 2010 року в Липовецькому відділі Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» за №71 (том 1 а. с. 37).

29 травня 2020 року державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори видно свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем майна, а саме згаданої вище земельної ділянки, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а. с. 11).

Відповідно до висновку експерта Вінницького відділення Київського НДІСЕ №4663/4664/21-22 від 14 вересня 2021 року підпис від імені ОСОБА_3 у додатковій угоді до договору оренди зазначеної вище земельної ділянки виконаний рукописним способом кульковою ручкою, без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів. Такий підпис виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою (том 1 а. с. 184-186).

Згідно висновку експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України №СЕ-19/102-22/2925-ПЧ від 06 травня 2022 року підпис в графі «Орендодавець» в додатковій угоді до вказаного договору оренди землі виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою (том 1 а. с. 241-243).

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб - підприємців та громадських формувань видно, що 22 липня 2019 року внесено запис про зміну найменування ТОВ Концерн «Сімекс-Агро» на ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД».

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Згідно з ч. 2 ст.90 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) порушені права власників земельних ділянок підлягають поновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частиною 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, чинній на дату укладення додаткової угоди) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 654 ЦК України).

На час підписання договору оренди та додаткової угоди ч.2 ст. 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачала, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. При цьому у ст. 125 ЗК України було визначено, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Крім того, ч. 5 ст. 126 ЗК України було передбачено, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України (ст. 14 Закону України «Про оренду землі»).

За змістом ст. ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться в порядку, встановленому законом.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до цієї статті власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, звернувшись до суду з відповідним негаторним позовом. Підставою для подання такого негаторного позову є вчинення будь-якою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження, користування належним йому майном. Для подання негаторного позову достатньо, щоб такі дії об`єктивно порушували права власника та щоб такий позов відповідав усім формальним вимогам процесуального права і містив усі основні елементи цивільно-правового позову, якими є його предмет і підстава. Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугуватимуть посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу приписів ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил ст. ст. 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і в ст. ст. 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване у належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача.

Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.

Зазначений правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала: «Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.»

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (ст. 110 ЦПК України).

Суд першої інстанції, встановивши, що оспорювана додаткова угода до договору оренди землі ОСОБА_3 не підписувалася, тобто не є укладеною, тому вказана земельна ділянка, що належить позивачу, знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав, дійшов вірного висновку про усунення перешкод у користуванні належною ОСОБА_2 згаданою земельною ділянкою шляхом повернення такої земельної ділянки власнику.

Звертаючись до суду, позивач окрім іншого, просила скасувати запис про проведення державної реєстрації додаткової угоди до згаданого договору оренди землі в Липовецькому відділі Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» від 15 листопада 2010 року за №71.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19) (пункт 55) та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункт 6.31)).

Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентує внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п. п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому п. п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що на час ухвалення рішення у цій справі, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію закон вже не передбачав, тому матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося.

Реєстрація права, яке закріплене у неукладеній додатковій угоді порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю згаданою вище земельною ділянкою, однак, у даній справі відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про скасування запису про проведену державну реєстрацію додаткової угоди, оскільки судове рішення про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом її повернення вже є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди землі.

Подібні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 16 листопада 2022 року у справі № 144/1346/21 (провадження № 61-7155св22), від 05 квітня 2023 року у справі № 125/788/21 (провадження № 61-4248св22), від 19 квітня 2023 року у справі № 138/3665/21 (провадження № 61-7835св22).

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи містять докази отримання ОСОБА_3 та позивачем у справі орендної плати, що вказує на факт існування дійсних договірних відносин, які регулюються додатковою угодою, не заслуговують на увагу, оскільки додані до відзиву на позовну заяву відповідачем документи, що, на його думку, підтверджують цю обставину, є суперечливими з огляду на таке.

Розмір орендної плати, що зазначений у довідках про її виплату за 2015-2020 роки (том 1 а. с. 48-59), не відповідає ані визначеному у договорі оренди розмірі орендної плати, ані визначеному у додатковій угоді (у випадку її укладення) розмірі орендної плати.

Крім того, розмір орендної плати за земельний пай у 2017-2019 роках, що вказаний у видаткових касових ордерах за відповідні роки (том 1 а. с. 52, 54, 56), не узгоджується із розміром орендної плати у вказаних вище довідках, тобто додані до відзиву документи суперечать самі собі, та не відповідає ні розміру орендної плати, що зазначений в договорі оренди, ні розміру орендної плати, який визначено додатковою угодою (у разі її укладення).

Зважаючи на викладене, названі документи не можуть бути належними та достовірними доказами у справі, адже вони не дають підстав для висновку про отримання ОСОБА_3 та позивачем орендної плати у погодженому сторонами розмірі.

Твердження скаржника про те, що, виконуючи «посмертну» експертизу, експерт у своєму висновку №СЕ-19/102-22/2925-ПЧ від 06 травня 2022 дослідив недостатню кількість вільних та умовно-вільних зразків підпису, що в подальшому могло б вплинути на якість експертного дослідження та відповідно на формування невірного висновку, є необґрунтованим, оскільки висновок експерта не містить вказівки на неможливість вирішити питання, яке поставлене було перед ним, експерт дав категоричну відповідь на питання та не просив надати для дослідження додаткові зразки підпису ОСОБА_3 . Крім того, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384 та 385 КК України, а тому підстав вважати висновок експерта таким, що не відповідає вимогам закону, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Вказуючи на те, що цей висновок експерта винесений із відхиленням від існуючої Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, скаржник не зазначає у чому конкретно це полягає та обмежується лише загальними фразами.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що хоча подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наведених у ній підстав, проте в силу приписів ст. 367 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про скасування запису про проведення державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди землі підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції, задовольняючи позов повністю, неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, суд першої інстанції, задовольняючи дві позовні вимоги та при цьому стягуючи із ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» на користь позивача лише 840, 80 грн. судового збору, неправильно визначив розмір судового збору відповідно до кількості позовних вимог, який підлягав сплаті позивачем та відповідно стягненню із відповідача з огляду на таке.

Відкриваючи провадження у справі, суд не врахував, що позовна заява, у якій були заявлені дві позовні вимоги, одна з яких майнового характеру, а інша немайнового характеру, не була оплачена у повній мірі судовим збором, зокрема позивачем було сплачено судовий збір лише за одну вимогу, це питання суд також не вирішив під час ухвалення рішення.

Згідно з п. п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою розмір судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем ставка судового збору становить 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що з 1 січня 2020 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2 102 грн.

Так, ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції у грудні 2020 року із позовною вимогою немайнового характеру про скасування запису про проведення державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди землі від 27 квітня 2007 року в Липовецькому відділі Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» від 15 листопада 2010 року за №7, за яку судовий збір, що підлягав сплаті, становив 840, 80 грн. Заявляючи майнову вимогу про повернення земельної ділянки власнику, позивач не визначила ціну позову (вартість спірного майна земельної ділянки), а тому судовий збір за цю вимогу повинен був визначатись за мінімальною ставкою, який мав би становити теж 840, 80 грн. Таким чином судовий збір, який підлягав сплаті за подання позову становив 1 681,60 грн. (840,80 грн. х 2).

Положеннями ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог . Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача ; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог (задовольняється одна із двох позовних вимог) та частковим задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне понесений позивачем судовий збір у розмірі 840, 80 грн. за подачу позову залишити за ним, стягнути із відповідача на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 840, 80 грн., зменшити розмір стягнутих витрат, пов`язаних із проведенням експертизи, із відповідача на користь позивача з 5 148, 30 грн. до 2 574, 15 грн., а також стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір у розмірі 1 261, 20 грн., сплачений за подачу апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 03 квітня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» про скасування запису про проведення державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди землі від 27 квітня 2007 року в Липовецькому відділі Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» від 15 листопада 2010 року за №71 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї вимоги.

Зазначене рішення в частині розміру стягнутого судового збору скасувати.

Понесений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 840, 80 грн. залишити за нею.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 840, 80 грн.

Вказане рішення в частині розміру стягнутих витрат, пов`язаних із проведенням експертизи, змінити.

Зменшити розмір стягнутих витрат на проведення експертизи із Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» на користь ОСОБА_1 з 5 148, 30 грн. до 2 574, 15 грн.

В іншій частині залишити назване рішення без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 261, 20 грн.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД», , вул. Героїв Майдану, 63, м. Липовець, Вінницького району Вінницької області.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Л. О. Голота

І. В. Міхасішин