ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1447/24 Справа № 199/6985/23 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2023 року про забезпечення позову до подачі позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіна Ліана Леонідівна, про визнання протиправним рішення державного реєстратора, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною заявою, яку обґрунтовувала тим, що 07 лютого 2007 року між нею та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено кредитний договір № DNUGGK70470148, згідно якого вона отримала кредит у розмірі 23 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних з кінцевим терміном повернення 07 лютого 2027 року включно.

У забезпечення кредитного договору між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки від 07 лютого 2007 року. Предметом іпотеки виступила квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 07 лютого 2007 року, зареєстрованим у реєстрі № 236.

27.10.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіною Л.Л. було внесено зміни до Державного реєстру прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 24,1 кв.м., житловою площею 11,8 кв.м., згідно яких право власності на вказане нерухоме майно було зареєстроване за ПАТ КБ «Приват Банк» .

Про перехід права власності на предмет іпотеки вона дізналася випадково, коли побачила оголошення про продаж банком квартири на сайті ОLХ 28.08.2023 року.

Згідно даних Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для винесення нотаріусом, як реєстратором, рішення про реєстрацію права власності на квартиру за ПАТ КБ «Приват Банк» є договір іпотеки від 07.02.2007 року, реєстровий № 242.

Вважає, що перехід права власності на квартиру, реєстрація якого відбулась на підставі рішення нотаріуса від 27.10.2016 року є незаконним, а рішення та запис про право власності повинні бути скасовані судом, як такі, що суперечать закону та договору іпотеки.

Просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони на вчинення будь-яких дій відносно майнових прав на нерухомість, квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана заявником на підставі договору купівлі-продажу від 07 лютого 2007 року, зареєстрованим у реєстрі № 236, зокрема реєструвати право власності, оцінювати майно, виготовляти технічну документацію, здійснювати переуступку права вимоги на об`єкт, продавати, міняти, дарувати, заповідати тощо вказаний об`єкт нерухомості.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2023 рокузаяву про забезпечення позову задоволено: заборонено АТ КБ «Приватбанк» вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформленню документів на нерухоме майно, а саме: квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), а також заборонено державному реєстратору вчиняти будь-які дії щодо вказаного нерухомого майна (в тому числі реєстрацію та перереєстрацію права власності, внесення записів про накладення арештів, заборон на відчуження, записів про іпотеку інші дії передбачені чинним законодавством).

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати зазначену ухвалу та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову. В обґрунтування посилається на порушення судом норм процесуального права.

Вважає, що обраний спосіб забезпечення позову фактично повністю позбавляє як власника майна, так і будь-яких інших осіб, у тому числі ОСОБА_1 будь-яким чином користуватись спірним майном. Відсутність будь-якої конкретизації щодо кола осіб. Характеру дій, на які розповсюджується заборона фактично робить ухвалу суду про забезпечення позову такою, яку не можливо виконати.

Судом першої інстанції вжито заходів забезпечення позову без будь-яких належних доказів зі слів заявника, не пересвідчившись у реальності загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення.

ОСОБА_1 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги АТ КБ «Приват Банк». Нею надані належні та допустимі докази того, що існує ризик не виконання рішення у майбутньому, оскільки банк виставив квартиру на продаж, не зважаючи на те, що вона в ній проживає з неповнолітньою дитиною. Звертає увагу, що заборона вчинення реєстраційних дій є одним із визначених процесуальним законом способів забезпечення позову, який також передбачений Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому вважає, що нею обрано законний та співмірний захід забезпечення позову. Вважає, що приватним нотаріусом із порушенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» було внесено зміни до Державного реєстру прав на спірну кватиру та зареєстровано право власності за ПАТ КБ «Приват Банк».

В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку повісток у вигляді СМС, електронних листів та в електронному кабінеті, а також рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 114,117,118-120) Також від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі

Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім того, відповідно до ч.13 ст.128 ЦПК України за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має електронного кабінету, та технічної можливості повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову суд першої інстанції виходив із того, що її доводи та долучені докази дають підстави вважати про наявність між сторонами спору та наявність загрози у майбутньому не виконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Відповідно до частини першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також інших підстав визначених законом.

Пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тлумачення статей 152, 153 ЦПК України свідчить, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу. Суд повинен враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібних висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 та у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17

Сукупний аналіз даних положень законодавства дає підстави вважати, що при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову, суд повинен, крім іншого, з`ясувати відомості про особу відповідача та про належність йому майна, про накладення арешту на яке просить інша сторона.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 вважає, що перехід права власності на квартиру, реєстрація якого відбулась на підставі рішення нотаріуса від 27.10.2016 року є незаконним, а рішення та запис про право власності повинні бути скасовані судом, як такі, що суперечать закону та договору іпотеки.

Звертаючись до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову до подачі позовної заяви, ОСОБА_1 наголошувала на тому, що недобросовісна поведінка відповідача щодо незаконного заволодіння квартирою та виставлення її на сайті оголошень для реалізації, викликає побоювання у позивача щодо можливості реалізації банку квартири третім особам.

Також із загальнодоступних відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ОСОБА_1 у вересні 2023 року звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до АТ КБ «Приват Банк» про визнання протиправним рішення державного реєстратора щодо перереєстрації прав власності на банк іпотечного майна у вигляді квартири АДРЕСА_3 , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіна Л. Л..

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд не установлює прав та обов`язків сторін, а лише на підставі викладених обставин і наявних доказів, переконавшись, що поза розумним сумнівом дійсно є підстави уважати про наявність спору, застосовує заходи забезпечення позову.

Як зазначалось вище умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Враховуючи наведене, а також надані ОСОБА_1 докази, зокрема копії договорів іпотеки, кредитного договору, відомостей з мережі Інтернет щодо розміщення банком оголошень про продаж спірної квартири, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, судом першої інстанції зазначені вимоги дотримані та зроблені правильні висновки про наявність між сторонами спору та можливість утруднення виконання рішення у майбутньому.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу недоречності обраного способу забезпечення позову, який унеможливлює користування спірним житловим приміщенням, то слід зазначити наступне.

Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженні майном.

У постанові Верховного Суду від 19.02.2021 року у справі N 643/12369/19, Верховний Суд зауважив, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Крім того, Верховний Суд звернув увагу, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Відповідно до ст. 2, ч. 1 ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проведення реєстраційних дій зупиняється на підставі рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій що набрало законної сили.

При забороні відчуження нерухомого майна правомірним є внесення відомостей про власника об`єкта нерухомого майна до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, внесення змін до записів та внесення відомостей щодо інших заборон стосовно того ж майна, а при забороні вчинення реєстраційних дій забороняється вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрація прав, обтяжень, змін тощо) до моменту закінчення дії заборони.

Тому з метою збереження існуючого становища до розгляду справи по суті, застосування таких заходів забезпечення позову як заборона вчиняти певні дії відповідатиме меті застосування правового інституту забезпечення позову та позовним вимогам.

Таким чином обраний вид забезпечення позову буде направлений на охорону матеріально-правових інтересів ОСОБА_1 від можливих недобросовісних дій відповідача і не є обмеженням прав Банку у повній мірі та носить тимчасовий характер.

Враховуючи наведе, колегія суддів приходить до висновку про правомірність висновку щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони вчинення реєстраційних дій щодо спірної квартири.

Однак слід звернути увагу, що наявна в матеріалах справи оскаржувана ухвала від 01 вересня 2024 року не підписана суддею.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні.

Таким чином зазначений недолік відповідно до вимог процесуального закону є самостійною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Враховуючи наведене, а також те, що існують підстави для вжиття заходів забезпечення позову, апеляційна скарга АТ КБ «Приват Банк» підлягає частковому задоволенню, ухвала суду від 01 вересня 2023 року скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 та заборони банку вчиняти будь-які дії по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформлення документів на спірну квартиру.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2023 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіна Ліана Леонідівна, про визнання протиправним рішення державного реєстратора, задовольнити.

Забезпечити позов ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіна Ліана Леонідівна, про визнання протиправним

рішення державного реєстратора шляхом заборони АТ КБ «Приватбанк» вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформленню документів на нерухоме майно, а саме: квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), а також заборони державному реєстратору вчиняти будь-які дії щодо вказаного нерухомого майна (в тому числі реєстрацію та перереєстрацію права власності, внесення записів про накладення арештів, заборон на відчуження, записів про іпотеку інші дії передбачені чинним законодавством).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: