Провадження № 2/497/54/24
05.02.2024 року Болградський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Раца В.А.,
секретаря Божевої І.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Болграді цивільну справу за позовом за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, -
30.05.2023 року представник позивача Ситник О.А., яка здійснює свої повноваження на підставі довіреності №260/D2021 від 27 грудня 2021 року строком дії до 31 грудня 2023 року (а.с.2), звернулася до Київського районного суду м.Одеси з позовом та просить суд стягнути з відповідача суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 12 400,06 грн. та судові витрати. Справа надійшла за підсудністю до Болградського районного суду Одеської області 28.09.2023 року.
Ухвалою судді від 04.10.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. В подальшому 13.11.2023 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду.
Представник позивача ОСОБА_3 до суду не з`явилася, надіслала поштовим зв`язком на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Заява надійшла до суду 19.12.2023 року.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що 02 березня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Універсальна» та ОСОБА_4 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №3112/218/003515, відповідно до якого був застрахований транспортний засіб марки CHERY TIGGO 2, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , строк дії договору з 03 березня 2018 року до 02 березня 2025 року (а.с.7), також 27 лютого 2020 року було укладено додатковий договір №2 (а.с.7 на звороті).
21 травня 2020 року ОСОБА_4 звернулася до Голови Правління ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» з заявою про виплату страхового відшкодування згідно укладеного між ними договору (а.с.12).
01 червня 2020 року позивач перерахував на рахунок Страхувальника ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 54 994,04 грн., що підтверджується платіжним дорученням №197775 (а.с.19).
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За правилами статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов`язаний внести страховику згідно з договором страхування.
Зі статті 980 ЦК України слідує, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Страхування може бути добровільним або обов`язковим (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Одним з видів обов`язкового страхування є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в даній сфері регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року N1961-IV (далі - Закон N1961-IV).
Отже, предметом даного спору є вимога про відшкодування завданої матеріальної шкоди у вигляді сплати матеріального збитку завданого страхувальнику (різниці), в результаті пошкодження його транспортного засобу під час дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу.
Але відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року з подальшими змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, що її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина даної особи.
Інших доказів, що підтверджують вину ОСОБА_1 у ДТП, що сталася 20 травня 2020 року, позивачем не надано.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
В той же час, статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії до доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
З огляду на вищевикладене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 979-983, 988, 989 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81,259, 263-265,280, 354 ЦПК України, суд,
У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.А. Раца