ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/165/24 Справа № 208/1622/19 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лопатіної М.Ю.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2023 року

у справі за позовом Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майна міської ради, Комунальне підприємство «Дніпродзержинське житлове об`єднання», Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Красношлик Віктор Вікторович про визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року Кам`янська міська рада Дніпропетровської області звернулася до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що 27 січня 2014 року між КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» в особі генерального директора Гладнєва В.В. та МПП «Люкс» в особі директора Крутько М.В. було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпродзержинська, а саме: вбудованого нежитлового приміщення, площею 19,0 кв.м. на першому поверсі у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Майно було передано в оренду з метою під торгівельний об`єкт з продажу непродовольчих товарів, строком до 26 грудня 2016 року.

01 червня 2016 року директор МПП «Люкс» Крутько М.В. направила на адресу КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» повідомлення про розірвання договору оренди нерухомого майна, з посиланням на п.10.6. договору, за умовами якого сторона має право припинити договір у випадку приватизації орендованого майна.

03 червня 2016 року КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» листом повідомило орендаря, що договір оренди буде розірвано після підписання акту прийому-передачі та акту звіряння по сплаті за оренду, та повідомлено про необхідність 06 червня 2016 року на 11 годину 00 хвилин підготувати приміщення для передачі. Даний лист було отримано 03 червня 2016 року головним менеджером МПП «Люкс» Сафроновою І.О.

06 червня 2016 року комісією у складі генерального директора КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання», начальника відділу оренди та продавця магазину, було складено акт згідно якого не було прийнято приміщення, у зв`язку з відсутністю орендаря.

09 червня 2016 року листом директора Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради ОСОБА_5 було повідомлено Генерального директора КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» про те, що рішення міської ради про включення об`єкта нерухомого майна вбудованого приміщення за вказаною адресою до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Дніпродзержинська, що підлягають відчуженню шляхом приватизації, департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради не готувались.

30 червня 2016 року КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» повторно направило листа на адресу МПП «Люкс» та повідомлено про те, що повторна передача приміщення призначається на 05 липня 2016 року на 11 годину 00 хвилин.

05 липня 2016 року було складено акт обстеження, згідно якого прийняти приміщення не надалось можливим у зв`язку з тим, що воно було зачинено.

04 липня 2016 року МПП «Люкс», за підписом директора ОСОБА_1 , направило на адресу КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» повідомлення про розірвання договору. У даному повідомленні міститься, що 15 січня 2016 року відповідач ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів серії НАТ №273405, зареєстрованому в реєстрі за №25 посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик В.В., вона стала власницею спірного об`єкту нерухомого майна.

Згідно листа ОКП «Дніпродзержинське БТІ» вих. №1242 від 16 серпня 2016 року за підписом директора ОСОБА_6 на ім`я директора департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно ОСОБА_5 було повідомлено, що згідно архівних даних відомості стосовно реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_2 на підприємстві відсутні. Відомості перевірено на паперових носіях.

28 вересня 2016 року Генеральним директором КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» ОСОБА_7 на ім`я начальника управління захисту економіки в Дніпропетровській області було направлено заяву про вчинене кримінальне правопорушення. За результатами розгляду даної заяви 02 грудня 2016 року Заводським РВ відкрито кримінальне провадження за №0003337 за ч.1 ст. 190 КК України за фактом шахрайського заволодіння ОСОБА_8 та ОСОБА_1 комунальним майном, розташованим по АДРЕСА_3 .

24 травня 2017 року Дніпродзержинською місцевою прокуратурою було направлено листа на ім`я директора КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» ОСОБА_9 з вимогою надати інформацію та документи.

29 травня 2017 року листом КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» було надано інформацію та документи на вищезазначений запит.

08 листопада 2018 року представником міської ради було направлено запит до ОКП «Дніпродзержинське БТІ» з проханням повідомити чи здійснювалась державна реєстрація на спірний об`єкт нерухомого майна згідно: свідоцтва від 17 липня 1998 року та договору купівлі-продажу укладеного на Товарній біржі «Дніпродзержинська» від 11 листопада 2002 року; однак відповіді на даний запит не надійшло.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №151993308 від 28 лютого 1019 року, вбачаються наступні переходи права власності на спірний об`єкт нерухомого майна: 28 грудня 2015 року державним реєстратором Астафєвою С.І. Дніпродзержинського міського управління юстиції на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 23/022 від 11 листопада 2002 року укладеного на Товарній біржі «Дніпродзержинська» було зареєстровано право приватної власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_3 , номер запису про право власності: 12871881.

Згідно п.2 вищезазначеного договору він придбав це нерухоме майно у ОСОБА_4 , якому воно належало на підставі свідоцтва про право власності від 17 липня 1998 року, зареєстрованого в БТІ м. Дніпродзержинська в реєстровій книзі №1 за реєстровим №6.

15 січня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів серія НАТ №273405, посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик В.В., наступним власником спірного нерухомого майна стала ОСОБА_1 , номер запису про право власності: 12973834.

17 травня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів серія НАІ №753078, посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик В.В., наступним (на теперішній час останнім) власником спірного нерухомого майна стала ОСОБА_2 , номер запису про право власності: 14583830.

Факт того, що спірне приміщення є саме тим приміщенням, яке було передано в оренду згідно договору оренди від 27 січня 2014 року, підтверджується окрім іншого, листом МПП «Люкс» за підписом директора ОСОБА_1 , в якому остання чітко про це зазначає.

Оскільки порушенні права територіальної громади міста Кам`янське, яке полягає у тому, що відповідачі, незаконно, без достатніх правових підстав, заволоділи та використовують нерухоме майно, яке перебуває у комунальній власності міста, фактом заволодіння та використання такого майна територіальній громаді міста завдані збитки, а тому внаслідок порушення їх прав вимушені звернутися до суду для відновленням правового режиму нерухомого майна, яке існувало до порушення таких прав.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2023 року позовні вимоги Кам`янської міської ради Дніпропетровської області задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 11 листопада 2002 року №23/022 - об`єкту нерухомого майна- магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №58), загальною площею 16,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на Товарній біржі «Дніпродзержинська» право власності за яким зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №12871881 та припинено право власності за ОСОБА_3 .

Визнано недійсним та застосовано наслідки недійсності договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів серія НАТ №273405 від 15 січня 2016 року № 25 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик В.В., номер запису про право власності: 12973834 та припинено речове право власності за ОСОБА_1 , на об`єкт нерухомого майна, за адресою АДРЕСА_2 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власної на нерухоме майно за номером запису про право власності: №12973834.

Визнано недійсним та застосовано наслідки недійсності договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів серія НАІ №753078 від 17 травня 2016 року № 659 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик В.В., номер запису про право власності: 14583830 та припинено речове право власності за ОСОБА_2 , на об`єкт нерухомого майна, за адресою АДРЕСА_2 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власної на нерухоме майно за номером запису про право власності: №14583830.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , об`єкт нерухомого майна - магазин непродовольчих товарів (вбудоване приміщення №58), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 04, загальною площею 16,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на користь територіальної громади міста Кам`янське в особі Кам`янської міської ради, .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Кам`янської міської ради Дніпропетровської області судовий збір у розмірі 2771,63 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кам`янської міської ради Дніпропетровської області судовий збір у розмірі 2771,63 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Кам`янської міської ради Дніпропетровської області судовий збір у розмірі 2771,63 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Кам`янської міської ради Дніпропетровської області судовий збір у розмірі 2771,63 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, оскільки земельна ділянка є власністю територіальної громади, тому у розумінні положень ст.388 ЦК України позовні вимоги підлягають задоволенню.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що було ухвалено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначає, що на момент укладання спірних договорів купівлі-продажу продавці по ланцюгу переходу права власності були законними власниками майна, а тому відсутні будь-які підстави для висновку про порушення прав позивача, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що даний позов є втручанням у мирне володіння майном, яке захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зумовлює надмірний індивідуальний тягар, який стане наслідком бездіяльності влади, адже задоволення позову матиме наслідком незаконне непропорційне втручання держави в її права та законні інтереси, та позбавлення набутої власності.

У відзиві на апеляційна скаргу Кам`янська міська рада Дніпропетровської області просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 27 січня 2014 року між КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання», в особі генерального директора ОСОБА_9 та МПП «Люкс» в особі директора Крутько М.В. було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпродзержинська, а саме: вбудованого нежитлового приміщення площею 19,0 кв.м. на першому поверсі у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Майно було передано в оренду з метою під торгівельний об`єкт з продажу непродовольчих товарів, на строк до 26 грудня 2016 року.

Так, 01 червня 2016 року директор МПП «Люкс» Крутько М.В. направила на адресу КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» повідомлення про розірвання договору оренди нерухомого майна, з посиланням на п.10.6. договору.

03 червня 2016 року КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» листом повідомило орендаря, що договір оренди буде розірвано після підписання акту прийому-передачі та акту звіряння по сплаті за оренду, та повідомлено про необхідність 06 червня 2016 року на 11 годину 00 хвилин підготувати приміщення для передачі, даний лист було отримано 03 червня 2016 року головним менеджером МПП «Люкс» ОСОБА_10

06 червня 2016 року комісією у складі генерального директора КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання», начальника відділу оренди та продавця магазину, було складено акт згідно якого не було прийнято приміщення у зв`язку з відсутністю орендаря.

Відповідно до листа директора Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради ОСОБА_5 від 02 червня 2016 року було повідомлено Генерального директора КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» про те, що рішення міської ради про включення об`єкта нерухомого майна вбудованого приміщення за вищевказаною адресою до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Дніпродзержинська, що підлягають відчуженню шляхом приватизації, департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради не готувались.

30 червня 2016 року КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» повторно направило листа на адресу МПП «Люкс» та повідомило про те, що повторна передача приміщення призначається на 05 липня 2016року на 11 годину 00 хвилин.

05 липня 2016 року було складено акт обстеження згідно якого прийняти приміщення не надалось можливим, у зв`язку з тим, що було зачинено.

04 липня 2016 року МПП «Люкс», за підписом директора ОСОБА_1 , направило на адресу КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» повідомлення про розірвання договору. У даному повідомленні міститься інформація про те, на яких підставах виникло право приватної власності у відповідачів. Так, зокрема, було повідомлено, що 15 січня 2016 року відповідач ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів серії НАТ №273405, зареєстрованому в реєстрі за №25 посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик В.В., стала власницею спірного об`єкту нерухомого майна.

Згідно листа ОКП «Дніпродзержинське БТІ» вих. №1242 від 16 серпня 2016 року за підписом директора ОСОБА_6 на ім`я директора департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно ОСОБА_5 було повідомлено, що згідно архівних даних відомості стосовно реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_2 на підприємстві відсутні, відомості перевірено на паперових носіях.

28 вересня 2016 року Генеральним директором КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» ОСОБА_7 на ім`я начальника управління захисту економіки в Дніпропетровській області було направлено заяву про вчинене кримінальне правопорушення. За результатами розгляду даної заяви 02 грудня 2016 року Заводським РВ відкрито кримінальне провадження за №0003337 за ч.1 ст. 190 КК України за фактом шахрайського заволодіння ОСОБА_8 та ОСОБА_1 комунальним майном, розташованим по АДРЕСА_3 .

24 травня 2017 року Дніпродзержинською місцевою прокуратурою було направлено листа на ім`я директора КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» ОСОБА_9 з вимогою надати інформацію та документи.

29 травня 2017 року листом КП «Дніпродзержинське житлове об`єднання» було надано інформацію та документи на вищезазначений запит.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №151993308 від 28 лютого 2019 року вбачаються наступні переходи права власності на спірний об`єкт нерухомого майна: 28 грудня 2015 року державним реєстратором Астафєвою С.І. Дніпродзержинського міського управління юстиції на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 23/022 від 11 листопада 2002 року укладеного на Товарній біржі «Дніпродзержинська» було зареєстровано право приватної власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_3 , номер запису про право власності: 12871881.

Згідно п.2 вищезазначеного договору він придбав це нерухоме майно у ОСОБА_4 , якому воно належало на підставі свідоцтва про право власності від 17 липня 1998 року, зареєстрованого в БТІ м. Дніпродзержинська в реєстровій книзі №1 за реєстровим №6.

15 січня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів серія НАТ №273405, посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик В.В., наступним власником спірного нерухомого майна стала ОСОБА_1 , номер запису про право власності: 12973834.

17 травня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу магазину непродовольчих товарів серія НАІ №753078, посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик В.В., наступним (на теперішній час останнім) власником спірного нерухомого майна стала ОСОБА_2 , номер запису про право власності: 14583830.

Факт того, що спірне приміщення є саме тим приміщенням, яке було передано в оренду МПП «Люкс» згідно договору оренди від 27 січня 2014 року окрім іншого, підтверджується листом МПП «Люкс» за підписом директора ОСОБА_1 .

Згідно відповіді приватного нотаріуса Красношлик В.В., 15 січня 2019 року укладено договір купівлі продажу магазину непродовольчих товарів (вбудоване приміщення АДРЕСА_4 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набути правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5-6 ст.203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна сторона зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Пунктом 5 Постанови № 9 Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно із ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення ч.3 ст. 1212 ЦК України застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У розумінні п.10 Постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень).

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідно до пункту 10 вказаної постанови зазначено, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Така ж сама правова позиція викладена в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» де зазначено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Із вказаною позицією погодилася також Велика Палата Верховного Суду у поставі від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц, зазначивши, що віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом предявлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до статті 19, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

За приписами ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно зокрема вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, Цивільний кодекс України встановлює певні умови, за яких власник має право витребувати свою річ з чужого незаконного володіння.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником та володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно із ч.1 ст. 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої цієї статті).

З урахуванням викладених вище норм матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який вказує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14 (провадження № 14-636цс18).

Відповідно до ст. 10, 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ради представляють інтереси територіальної громади.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до ч. 5 вказаної статті, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

З аналізу наведених норм випливає, що право власності має територіальна громада міста, а орган місцевого самоврядування, в даному випадку Кам`янська міська рада, лише реалізовує його від імені територіальної громади, Кам`янська міська рада не відчужувало комунальне майно третім особам.

Таким чином, порушення відповідачами прав та інтересів територіальної громади полягає у протиправному захопленню нерухомого майна, яке перебувало у комунальній власності.

Суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, про порушені інтереси власника земельної ділянки - територіальної громади м. Кам`янське, в особі Кам`янської міської ради щодо користування, володіння, розпорядження земельною ділянкою під спірним нерухомим майном.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, що відповідачами порушено інтереси власника земельної ділянки - територіальної громади м.Кам`янське, в особі Кам`янської міської ради щодо користування, володіння, розпорядження земельною ділянкою під спірним нерухомим майном й об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, а тому дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що даний позов є втручанням у мирне володіння майном, яке захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задоволення позовних вимог має наслідки незаконного непропорційного втручання держави в права та законні інтереси скаржника, та позбавляє набутої власності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки земельна ділянка вибула із незаконного володіння територіальної громади без належних правових підстав на таке відчуження, а тому вимоги про витребування майна належному власнику відповідають як положенням ст. 388 ЦК України та так і критеріям законності та пропорційності в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції й кінцеві набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до особи, у якої він придбав майно.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем порушення їх прав, спростовуються вищевикладеним та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, оскільки право власності на земельну ділянку належить територіальній громаді і лише вона має право реалізовувати майно комунальної власності, приймаючи відповідні рішення, що в даному випадку відсутнє та відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що територіальною громадою пропущено строк позовної давності, є безпідставними, оскільки у спорах про захист речових прав власника нерухомого майна строки позовної давності не застосовуються, що узгоджується і сталою практикою Верховного Суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги позивача про витребування майна, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із статею 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2023 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.Ю. Лопатіна