Справа № 460/952/14-ц
Провадження №2/944/7/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2024 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючої судді - Швед Н.П.

з участю секретаря Василиці Н.В.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яворові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" до Львівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії"Львівська залізниця" звернувся в суд з позовом до Львівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що з метою оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення в межах та за межами населених пунктів Львівської області ДТГО «Львівська залізниця» було укладено договір із КТ НВФ «Нові технології» від 27.06.2008 №Л/П- 08838/НЮ.

КТ НВФ «Нові технології» під час виконання робіт із інвентаризації землі та оформлення державних актів на право постійного користування земельними ділянками залізниці в адміністративних межах Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області було виявлено, що частина земельної ділянки, якою користується залізниця, передана у власність ОСОБА_3 на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 06.12.2011 №336 «Про затвердження проєкту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки, яка змінюється під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди ОСОБА_3 » і згідно якого проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельні ділянки та видано йому державні акти на право власності на земельні ділянки.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності ОСОБА_3 виникло з моменту реєстрації такого права відносно ділянок площею 1,1444га (площа земельної ділянки №1 0,3649га, площа земельної ділянки №2 0,7795га) під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди на підставі згаданого вище рішення.

Дане рішення та видані на підставі нього державні акти вважає незаконними та такими, що порушують право залізниці на постійне користування наданою земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху в адміністративних межах Рясне - Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Згідно із абз. 2 ст.19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.1 ст.116 ЗК України, в редакції яка діяла на момент прийняття рішення Рясне-Руською сільською радою Яворівського району Львівської області, громадяни та юридичні особи набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Щодо заборони передачі спірних земельних ділянок ОСОБА_3 на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області слід зазначити, що згідно із ч.1 ст.84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. А відповідно до ч. 4 ст. 84 ЗК України землі під державними залізницями належать до земель державної власності, які не можуть передаватись під державними залізницями належать до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт» та ст. 68 ЗК України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Щодо належності тих частин земель смуги відведення, які на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області були передані у власність ОСОБА_3 , слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст.125ЗК України право постійного користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації цього права. Однак, слід звернути увагу, що згідно із п. 4 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Право Залізниці на земельну ділянку смуги відведення в межах Рясне - Руської сільської ради Яворівського району Львівсько області, в тому числі на передану на підставі оскаржуваного рішення, виникло до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та не було припинене з урахуванням наступного.

Згідно із Положенням «Про землі, надані транспорту», затвердженого Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР № 58, Ради народних комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933, землі транспорту перелічені в ст.ст. 4-8 цього Положення. Відповідно до ст. 4 цього Положення до залізничних транспортних земель відносились землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури. Дане Положення набрало чинності та діяло на вищевказаних землях із 1939 року, на підставі Закону СРСР «Про включення Західної України у склад СРСР із возз`єднанням її із УРСР» від 01.11.1939 до набрання чинності Постановою Ради Міністрів СРСР № 24 від 08.01.1981 «Про затвердження Положення про землі надані транспорту». Статтею 1 цього Положення передбачено, що землями транспорту визнаються землі, надані підприємствам, установам і організаціям транспорту для здійснення покладених на них спеціальних задач. Розміри земельних ділянок, наданих для вказаних цілей визначаються відповідно до затверджених в установленому порядку норм або проектно-технічної документації.

Спірні земельні ділянки були зайняті об`єктами залізничної інфраструктури на момент чинності Положення «Про землі, надані транспорту» про що свідчить «План границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской железной дороги», який було виготовлено у 1950 році і який відповідно до ст.17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, та є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

Із врахуванням діючих у зазначений період норм Земельного кодексу УРСР від 25.10.1922, загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених Постановою ЦИК СРСР від 1928року, усі землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (в тому числі Народного Комісаріату СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними, та за відсутності їх згоди, можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку. Зауважує, що землі транспорту (зокрема землі залізниць) відносилися до земель спеціального призначення щодо яких був встановлений спеціальний порядок відводу, реєстрації землекористування та вилучення земельних ділянок.

Відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення в 1950 році права залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Рясне - Руської сільської ради Яворівського районуЛьвівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п.54,55 общих начал землепользования и землеустройства (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928).

Проте, всупереч вищезазначеному, частина земельної ділянки смуги відведення залізниці без попереднього їх вилучення була передана згідно рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області у власність ОСОБА_3 та огороджена ним. ОСОБА_3 на цій частині земельної ділянки веде господарство у безпосередній близькості до залізничного полотна, в той час як ширина смуги відведення на даній ділянці становить 60м від осі колії, згідно затвердженого плану смуги відведення.

Крім цього, за залізницею як землекористувачем обліковується площа в формі 6-зем, на підставі зазначеного вище плану смуги відведення, що підтверджується довідкою відділу Держземагенства в Яворівському районі Львівської області від 03.04.2009 №25.

З часу відведення залізниці земельної ділянки під земляне полотно, вилучення спірних частин земельної ділянки в адміністративних межах Рясне - Руської сільської ради у встановленому порядку у залізниці не проводилося. Відповідач до залізниці щодо вилучення із користування даної частини смуги відведення не звертався.

Враховуючи вищенаведене просить позовні вимоги задовольнити. Визнати незаконним та скасувати рішення Рясне - Руської сільської ради від 06.12.2011року №336 «Про затвердження проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки, яка змінюється під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди гр. ОСОБА_3 ». Скасувати державну реєстрацію права власності на земельні ділянки ОСОБА_3 загальною площею 1,1444 га (площа земельної ділянки № 1 - 0,3649 га, площа земельної ділянки № 2 - 0,7795 га), які були надані йому у приватну власність на підставі рішення Рясне - Руської сільської ради від 06.12.2011 №336. та стягнути судовий збір за подання позовної заяви до суду.

28.03.2024 позовна заява з додатками надійшла до Яворівського районного суду Львівської області.

Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області Варениці В.С. від 31.03.2014 року було відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Згідно розпорядження керівника апарату Яворівського районного суду Львівської області та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Варениці В.С.(Постанова Верховної Ради України «Про звільнення суддів» ), відповідно до рішення зборів суддів Яворівського районного суду Львівської області №20 від 23 вересня 2016року матеріали справи на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 11.10.2016р. передано судді Теслі Б.І.

Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області Теслі Б.І. від 11.10.2016 року матеріали провадження прийнято та призначено до судового розгляду.

Згідно розпорядження керівника апарату Яворівського районного суду Львівської області та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Теслі Б.І. ( Рішення Вищої ради правосуддя від 25.04.2017 №975/0/15-17), відповідно до рішення зборів суддів Яворівського районного суду Львівської області №5 від 11.05.2017 матеріали справи на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали провадження 13.05.2017р. передано судді Гоцко В.І.

Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області Гоцко В.І. від 17.05.2017 року матеріали провадження прийнято та призначено до судового розгляду.

Згідно розпорядження керівника апарату Яворівського районного суду Львівської області та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Гоцка В.І. ( Рішення Вищої ради правосуддя від 17.10.2017 №3304/0/15-17), відповідно до рішення зборів суддів Яворівського районного суду Львівської області №14 від 18.12.2017 матеріали справи на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 20.12.2017р. передано судді Кондратьєвій Н.А.

Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області Кондратьєвої Н.А. від 29.12.2017 року матеріали провадження прийнято та призначено до судового розгляду.

В подальшому на підставі розпорядження керівника апарату Яворівського районного суду Львівської області від 24.09.2021 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку призначення на посаду судді Яворівського районного суду Львівської області судді Кондратьєвої Н.А. матеріали провадження 28.10.2021 передано судді Швед Н.П.

Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області Швед Н.П. від 11.01.2022 року матеріали провадження прийнято та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 14.09.2022 завершено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 01.12.2022.

18.02.2022 року відповідач ОСОБА_3 скерував на адресу суду письмові пояснення, в яких позовні вимоги заперечив, покликавшись на те, що ДТГО «Львівська залізниця» державний акт на право постійного користування земельною ділянкою на території Рясне-Руської сільської ради (Львівської міської ради) не було оформлено, кадастровий номер не присвоювався, межі земельної ділянки не встановлені та не закріплені такі межовими знаками. Документи, які підтверджують право користування ДТГО «Львівська залізниця» земельною ділянкою на території Рясне-Руської сільської ради (Львівської міської ради) відсутні. «План смуги відведення лінії Львів-Яворів Львівської залізної дороги», який було виготовлено у 1950 році, на який як на доказ покликається позивач не підтверджує право користування чи право власності на земельну ділянку, на яку претендує позивач, а є лише одним із документів містобудівної документації, що був виготовлений з метою вчинення подальших дій для належного оформлення землекористування. Рішення Рясне-Руської сільської ради №336 від 05.11.2011р. та видані на підставі нього державні акти на право власності, які позивач просить скасувати жодним чином не порушують права позивача, оскільки, рішенням органу місцевого самоврядування («Про затвердження проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки, яка змінюється під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди гр. ОСОБА_3 ») земельна ділянка не була передана у його власність. Вказаним рішенням Рясне-Руської сільської ради, лише змінено цільове призначення землі, яка була придбана ним у первинного власника за оплатними договорами купівлі-продажу від 28.10.2009 та 16.11.2009року. Право власності на ці земельні ділянки було зареєстровано на підставі укладених договорів купівлі-продажу. Також, у позовній заяві позивач вказує, що земельна ділянка знаходиться у безпосередній близкості до залізничного полотна, в той час як ширина смуги відведення на земельній ділянці поруч із залізничним полотном в адміністративних межах Рясне- Руської сільської ради становить 60 м. від осі колії, згідно затвердженого плану смуги відведення, однак такі твердження позивача є необгрунтованими, оскільки, на даний час залізничне полотно в адміністративних межах Рясне-Руської сільської ради взагалі не є діючим протягом дуже тривалого періоду часу. Позивачем не доведено порушення Рясне-Руською сільською радою норм чинного законодавства при прийнятті рішення від 05.11.2011р. № 336 «Про затвердження проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки, яка змінюється під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди гр. ОСОБА_3 », та обставин, на підставі яких можна було б визнати державний акт на право приватної власності на його земельну ділянку. Твердження позивача про те, що відповідно до раніше діючого законодавства не вимагалося проведення реєстрації землекористування, не відповідає дійсності. З вищенаведених правових норм вбачається, що позивачу необхідно було отримати державний акт на право користування, як правовстановлюючий документ. У ДТГО «Львівська залізниця» (АТ «Укрзалізниця») відсутні належним чином оформлені документи на земельну ділянку, які б посвідчували право користування, а «План смуги відведення» 1950 року, на який покликається позивач, не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку. Крім цього, вважає що позивачем пропущений строк звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки, позивач володів інформацією про власні земельні ділянки ще у 2008році, однак звернувся до суду лише у 2014році. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві, просить позов задовольнити повністю.

Представник Львівської міської ради в судовому засіданні 07.02.2024 проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі, вважає такі необґрунтованими та безпідставними. Вважає, що представник позивача в обгрунтування позовних вимог не надав жодних належних та достовірних доказів, оскаржуване рішення прийняте Рясне-Руською сільською радою Яворівського району Львівської області у відповідності до вимог чинного на той час законодавства, а відтак, жодним чином не порушує прав позивача. В подальшому в судове засідання не з`явився скерував на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 -адвокат Лотиш А.М. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування своїх заперечень покликався на обставини викладені в письмових поясненнях відповідача та додатково пояснив, що правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку у позивача відсутні. Використання ДТГО «Львівська залізниця» спірної земельної ділянки здійснюється згідно «Плану смуги відведення лінії Львів-Яворів Львівської залізної дороги», розробленого дорожньо- проєктною конторою Південно-західної залізниці у 1950 році. Даний графічний матеріал, не містить обґрунтування полоси відведення, а саме, на який термін надана земельна ділянка, на яких умовах та для яких цілей необхідна ширина смуги відведення залізниці, відомостей про земельну ділянку, яку було надано підприємствам і організаціям залізничного транспорту, тобто не є розпорядчим документом, оформленим згідно діючого на той момент законодавства. Даний графічний документ не містить експлікації із зазначенням площі земель в межах Рясне-Руської сільської ради, які планувалось відвести під потреби залізничного транспорту, умовних позначень, де розшифровуються позначки на карті та пояснювальної записки, так відомостей про винесення меж даної ділянки в натурі (згідно норм діючого на 1950 рік законодавства). Фактичні межі земельної ділянки, якою користується позивач, не встановлювалися уповноваженими землевпорядними організаціями. Позивач неправомірно, без належних на це підстав здійснював користування земельною ділянкою. Вважає, що ОСОБА_3 правомірно набув право власності на спірні земельні ділянки.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті4 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.15 ЦК України (надалі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що на підтвердження права постійного користування землями смуги відведення позивач ДТГО «Львівська залізниця» надала «План границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской ж.д. в админграницах Брюховического, Івано-Франковского и Яворовского районов Львовськой области от 0.0 км до 48,66 км», який був розроблений у 1950 році та копію акту обстеження земельної ділянки від 09.12.2013року.

З копії акту обстеження земельної ділянки від 09.12.2013, вбачається, що комісією в складі головного інженера відокремленого підрозділу "Підзамчіська дистанція колії" ДТГО Хонька Р.О., інженера-землевпорядника Підзамчівської дистанції колії Думчака І.С., начальника сектора з управління майновими та земельними ресурсами Львівської дирекції залізних перевезень Коханця Т.А., інженера-землевпорядника Львівської дистанції захисних лісонасаджень Сапило Ю.В., землевпорядника сільської ради ОСОБА_4 , здійснено обстеження земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» в межах території Рясне-Руської сільської ради, де виявлено, що на 4км+968-5км+020м по ходу кілометрів, з правої сторони по смузі відведення залізниці 60 м. від осі головної колії, на відстані 32,3м., знаходиться готель (термінал А) Ткач С.В. вул.Наливайка, 2.

З копії довідки складеної Відділом Держземагенства в Яворівському районі Львівської області №25 від 03.04.2009 вбачається, що згідно форми 6-зем станом на 01.01.2009 за Дистанцією колії «Підзамче» на території Яворівського району закріплені земельні ділянки, загальною площею 34,01га, в тому числі: на території Домажирської сільської ради 17,1га, на території Рясно-Руської сільської ради 10,8га, на території Бірківської сільської ради 6,11га.

З довідки про сплату земельного податку №04 від 13.01.2004року вбачається, що відокремлений підрозділ «Підзамчівська дистанція колії» ДТГО «Львівська залізниця» сплачував земельний податок згідно декларації з плати за землю за земельну ділянку, площею 10,8 га, яка розташована на території Рясно-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області за 2012-2013рр.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №336 від 06 грудня 2011року «Про затвердження проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки, яка змінюється під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди гр. ОСОБА_3 », затверджено проєкт землеустрою по зміні цільового призначення земельних ділянок загальною площею 1,1444 га (площа земельної ділянки № 1 - 0,3649 га, площа земельної ділянки №2 - 0,7795 га) гр. ОСОБА_3 , які змінюються під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди в с.Рясне-Руське Яворівського району Львівської області. Змінено цільове призначення земельних ділянок, що перебувать у власності гр. ОСОБА_3 загальною площею 1,1444 га (площа земельної ділянки № НОМЕР_1 - 0,3649 га, площа земельної ділянки АДРЕСА_1 під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди. Надано дозвіл на видачу державного акту на право власності на земельні ділянки загальною площею 1,1444 га (площа земельної ділянки № НОМЕР_1 - 0,3649 га, площа земельної ділянки АДРЕСА_1 під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди гр. ОСОБА_3 .» Спеціалісту - землевпоряднику сільської ради внести зміни в земельно-облікові документи.

Повноваження та порядок прийняття Рясне-Руською сільською радою оскаржуваного рішення було передбачено наступними нормами чинного на той час законодавства.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону про регулювання земельних відносин.

Згідно ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. б) ч.1 ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно п. а) ч.2 ст. 83 Земельного кодексу України передбачено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності.

Відповідно до ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №515484, виданого 30.05. 2008року №01.08.464.00186, площею 0,1849 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, належить ОСОБА_5 державний акт, виданий на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.04.2008 року реєстр №1112 серії ВКІ №667817. Дана земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0490. Опис меж від А до Б землі загального користування, від Б до В землі сільської ради, від В до А землі

ОСОБА_6 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 листопада 2009року, вбачається, що ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1849 гектарів, у межах згідно з планом, що розташована на території АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 прийняв у власність згадану земельну ділянку, та сплатив за неї обумовлену грошову суму у договорі. Вказана земельна ділянка належала ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №515484, виданого управлінням Держкомзему у Яворівському районі Львівської області 30 травня 2008 року, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 квітня 2008 року, реєстровий №1112 (серія ВКІ №667817), та зареєстрована в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01.08.464.00186, кадастровий номер земельної ділянки: :04:001:0490.Цільове призначення будівництво і обслуговування житлового будинку і сільськогосподарських будівель.

Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №483091, виданого 28 жовтня 2009року №01.09..46400231, земельна ділянка, площею 0,1800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, за адресою: с.Рясно-Руська Яворівського району Львівської області належить ОСОБА_7 . Державний акт, виданий на підставі рішення 18 сесії 4 скликання Рясно-Руської сільської ради №521 від 15.03.2005року, кадастровий номер :04:001:0584. Опис меж від А до Б землі загального користування, від Б до В землі гр. ОСОБА_8 , від В до А землі сільської ради.

З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2009року, вбачається, що ОСОБА_7 передав ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,1800 гектарів, у межах згідно з планом, що розташована за адресою: с.Рясно-Руська Яворівського району Львівської області, а ОСОБА_3 прийняв у власність згадану земельну ділянку, та сплатив за неї обумовлену грошову суму. Земельна ділянка належала ОСОБА_7 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №483091, виданого Рясно-Руською сільською радою 28 жовтня 2009 року, на підставі рішення 18 сесії 4 скликання Рясно-Руської сільської ради №521 від 15.03.2005року, та зареєстрована в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №01.09.464.00231, кадастровий номер земельної ділянки: :04:001:0584.Цільове призначення будівництво і обслуговування житлового будинку і сільськогосподарських будівель.

З довідки №1256 від 08.06.2010року «Про присвоєння кадастрового номеру», виданої управлінням Держкомзему у Яворівському районі, ОСОБА_9 слідує що земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських / будівель і споруд площею 0,3649 га, яка розміщена на території с. Рясне- Руська присвоєно кадастровий №:04:001:0755.

Відповідно до Акту про передачу і показ меж земельної ділянки від 25.05.2010року, спеціалістом ПП „Західгеоцентр М.Папроцькою у присутності сільського голови та землевпорядника Рясне- Руської с/р, землекористувача здійснено винос в натуру меж земельної ділянки, що знаходиться у с. Рясне- Руська на території Рясне- Руської с/р. загальною площею 0,3649 га. Межі названої ділянки закріплені в натурі і показані представнику землекористувача, якому оголошено наступне: забороняється переміщення встановлених меж наданої у власність земельної ділянки без відома Управління Держкомзему у Яворівському районі.

Досліджуючи копію «Плану границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской ж.д. в админграницах Брюховического, Івано-Франковского и Яворовского районов Львовськой области от 0.0 км до 48,66 км» суд зазначає, що на такому містяться позначення «земельна ділянка», однак, із копії плану смуги відведення жодним чином не вбачається, де саме знаходиться спірна земельна ділянка, яка її площа, розміри і що саме ця земельна ділянка належить відповідачу, а також те, що саме в цьому місці смуга відведення залізниці становить 60 м.

Даний план смуги відведення не містить умовного позначення ширини смуги відведення залізниці, відсутні позначення відстані та одиниці виміру відстані, що спростовує твердження позивача про те, що ширина смуги відведення залізниці щодо спірної земельної ділянки становить 60 метрів.

Наданий позивачем план план смуги відведення, не містить належних доказів затвердження такого.

Вищевказане свідчить про те, що відповідачем-фізичною особою жодним чином не порушено прав позивача, а позивачем належно не обґрунтовано позовні вимоги та не надано відповідних доказів, що їх підтверджують.

Позивачем також не доведено порушення Рясне-Руською сільською Яворівського району Львівської області норм законодавства при прийнятті оскаржуваного позивачем рішення.

Що стосується долученої до позовної заяви копії довідки про сплату земельного податку відокремленим підрозділом «Підзамчівська дистанція колії» ДТГО «Львівська залізниця» за земельну ділянку загальною площею 10,8 га, то слід зазначити, що в ході дослідження представлених позивачем доказів судом не було встановлено, в яких саме межах знаходиться земельна ділянка площею 10,8 га за яку позивач сплачував земельний податок, та чи територіально включає така в себе спірну земельну ділянку. Будь-яких доказів для з`ясування даного питання суду представлено не було.

Досліджуючи акт обстеження земельної ділянки від 09.12.2013 у сукупності з іншими доказами, слід зазначити, що позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують повноваження осіб, що виступали підписантами Акту обстеження земельної ділянки та доказів, що такі є працівниками ДТГО «Львівська залізниця», та їх підписи не скріплені печаткою. Вказаний акт обстеження земельної ділянки також не є доказом, який безсумнівно підтверджує перетин меж (накладення) земельних ділянок.

Посилання позивача на те, що земельні ділянки, які перебуває у власності відповідача, знаходяться у смузі відведення залізниці є безпідставним та необґрунтованим.

Враховуючи наведене, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, того що право АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" порушено, оскільки, для таких висновків мають бути надані належні і допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме спірна земельна ділянка перебувала у користуванні позивача, де проходить її межа, чи порушена межа цієї земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста. Судом було роз`яснено позивачу право на проведення експертизи, однак, позивач відмовився від проведення такої.

Відповідно до ст. 189 Земельного кодексу України передбачено, що самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженого Указом Президента України №459/2011 від 13.04.2011р., яке було чинне на момент складання позивачем акту обстеження, державна інспекція сільського господарства України (далі Положення про Держсільгоспінспекцію України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Пунктом 6 Положення про Держсільгоспінспекцію України передбачено, що Держсільгоспінспекція України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи - державні інспекції сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах.

Повноваження Держсільгоспінспекції України на території Львівської області здійснює Державна інспекція сільського господарства в Львівській області.

Відповідно до абзацу 6 підпункту 1 пункту 4 Положення про Держсільгоспінспекцію України, Держсільгоспінспекція України відповідно до покладених на неї завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Відповідно абзацу 1 пункту 5 Положення про Держсільгоспінспекцію України Держсільгоспінспекція України та її посадові особи в межах своїх повноважень мають право складати акти перевірок, протоколи про адміністративні правопорушення та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, давати обов`язкові для виконання приписи (розпорядження), а також подавати в установленому законодавством порядку до відповідних органів матеріали перевірок для притягнення винних осіб до відповідальності.

Згідно ч.1 ст.244 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) Держсільгоспінспекція розглядає справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням законодавства у сфері використання та охорони земель, зокрема справи за ст.53-1 КУпАП, яка передбачає відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки.

Із аналізу вищенаведеного вбачається, що відповідно до Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» від 19.06.2003р. № 963-IV, ст. 15-2, 188 Земельного кодексу України від 25.10.2001р. № 2768-ІІІ, ст. 244 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 07.12.1984р. №8073-Х та інших нормативно-правових актів, уповноваженим суб`єктом, який мав право самостійно встановлювати наявність чи відсутність такого адміністративного правопорушення як самовільне зайняття земельної ділянки та винність даної особи в його вчиненні, на момент складання позивачем вказаного акту від 09.12.2013р., була Державна інспекція сільського господарства у Львівській області. Отже, з усього вищевказаного вбачається, що відповідачами жодним чином не було порушено прав позивача, а позивачем належно не обґрунтовано позовні вимоги та не надано відповідних доказів, що їх підтверджують.

Матеріали справи підтверджують, що у позивача відсутні належним чином оформлені документи на землі транспорту на території села Рясне-Руське Яворівського району Львівської області, із урахуванням того факту, що частину лінії Львів-Яворів, а саме, ділянку колії від станції Кар`єрна до станції Янів було демонтовано в 1993-1994р.р., а залізничну колію Рясне-Кар`єрна, яка проходить через адміністративні межі с.Рясне-Руське Яворівського району, в 2001 році було переведено в розряд під`їзної.

Суд звертає увагу, що наявний у позивача план смуги відведення стосується лінії Львів-Яворів якої станом на сьогодні фактично, як це передбачено даним планом смуги відведення, уже не має, а тому не може заслуговувати на увагу посилання позивача у позовній заяві на те, що спірна земельна ділянка входить в смугу відведення залізниці ширина якої на даній ділянці становить 60 м від осі колії.

Згідно з частиною першою статті 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до пункту б частини четвертої статті 84 Земельного Кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт».

До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту (частина перша статті 23 Закону України «Про транспорт»). Ця норма закону кореспондується з положенням статті 68 ЗК України.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15-ц, Верховного Суду, викладеними у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 466/190/14-ц (провадження № 61-1366св18).

Статтями 1, 4 Положення «Про землі, надані транспорту», затвердженого 07 лютого 1933 року Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР № 58 і Ради народних комісарів СРСР № 50, передбачалося, що землями, наданими транспорту (в тому числі - і залізничному), визнавалися землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури.

Вказане Положення діяло до набрання чинності Постанови Ради Міністрів СРСР від 08 січня 1981 року № 24 «Про затвердження Положення про землі, надані транспорту».

Земельним кодексом Української РСР від 25 жовтня 1922 року передбачалося, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку.

Разом з тим вимог щодо виготовлення та отримання державного акта законодавством не передбачалося, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до пунктів 54, 55 «Загальних основ землекористування та землеустрою», затверджених Постановою ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року.

Земельним кодексом Української РСР від 25 жовтня 1922 року (в редакції від 08 липня 1970 року), постановою Верховної ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року» (далі - Постанова № 562) право Залізниці на користування земельною ділянкою, яка належить до земель залізниць, до оформлення ним права власності або землекористування гарантувалося.

Згідно з пунктом 5 Постанови № 562 громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю чи землекористування.

Пунктом 6 постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ «Про земельну реформу» (із змінами та доповненнями) визначено, що землекористувачі повинні до 01 січня 2008 року оформити право власності або право користування землею.

Вказаний пункт постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 року визнаний неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі № 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), а отже відсутня вимога закону щодо обов`язкового виготовлення Залізницею державного акта на право користування земельною ділянкою.

За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його уже визначено законом.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 19 лютого 2020 року (справа № 466/1058/15ц, провадження № 61-23268св18), від 15 жовтня 2020 року (справа № 466/6682/14-ц, провадження № 61-1957св19).

Враховуючи зазначене наявність чи відсутність у АТ «Українська залізниця» документів, які засвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту.

Разом із тим при вирішенні питання чи відносяться належні ОСОБА_3 земельні ділянки до земель залізничного транспорту або чи накладається частина цієї ділянки на землі залізниці суди з урахуванням положень частини першої статті 23 Закону України «Про транспорт» та статті 68 ЗК України мають на підставі поданих сторонами доказів перевірити який саме правовий статус мають спірні земельні ділянки, чи відноситься вони до смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

При зверненні з позовом позивач посилався на те, що оскаржуване рішення та видані на підставі нього державні акти є незаконними та такими, що порушують право залізниці на постійне користування наданою їй земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху в адміністративних межах Рясне - Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною першою статті 316, статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Положеннями статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частиною першою статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Суд звертає увагу, що в матеріалах даної справи відсутні докази на підтвердження, що право АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» порушено, оскільки для таких висновків мають бути надані належні і допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у користуванні позивача, де проходить її межа, чи порушена межа цієї земельної ділянки ОСОБА_3 . Ткач придбав вказані на підставі договорів купівлі-продажу від 298.10.2009 року та від 16.11.2009року. На підставі рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №336 від 06 грудня 2011року «Про затвердження проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки, яка змінюється під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди гр. ОСОБА_3 », цільове призначення даних земельних ділянок було змінено.

Також суд зазначає, що наявність чи відсутність у АТ «Українська залізниця» документів, які посвідчують право на користування земельними ділянками у разі їх відведення як земель залізничного транспорту не змінює їх правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту, проте, наведені вище положення законів та висновки суду не звільняють позивача від доказування того, що спірна земельна ділянка належить саме до земель залізничного транспорту, чого у даному спорі, з урахуванням встановлених судом обставин та досліджених доказів, позивачем зроблено не було.

Аналогічних правових висновків про недоведеність позовних вимог АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах:

- від 15.05.2019р. у справі №914/1420/18;

- від 07.07.2021р. у справі №444/2233/18;

- від 21.07.2021р. у справі №444/2316/18;

- від 15.09.2021р. у справі №444/2303/18;

- від 15.09.2021р. у справі №444/2234/18;

- від 22.09.2021р. у справі №444/2308/18;

- від 03.11.2021р. у справі №444/2191/18;

- від 04.11.2021р. у справі №444/2319/18;

- від 17.11.2021р. у справі №444/2195/18;

- від 24.11.2021р. у справі №444/2305/18;

- від 17.02.2022р. у справі №444/2192/18;

- від 03.05.2022р. у справі №444/1949/16-ц;

- від 19.05.2022р. у справі №444/2317/18.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, 1950р., ратифіковану Законом України від 17.07.1997 року (надалі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії», передбачено, що визнання недійсним правового акту органу влади згідно якого особа набула права власності на майно та подальше позбавлення її цього майна на підставі того, що орган влади порушив закон є неприпустимим.

Абзацом 2, 3 пункту 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004, яке є обов`язковим до виконання на території України, передбачено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Згідно пункту 5 Рішення КСУ конституційне право на судовий захист належить до невідчужуваних та непорушних. Кожен під час розгляду будь-якої справи, в тому числі кримінальної, щодо діяння, у вчиненні якого обвинувачується, має право на правосуддя, яке відповідало б вимогам справедливості.

Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Судом не надається правова оцінка щодо обраного позивачем способу захисту порушених прав, оскільки судом встановлено відсутність порушеного права позивача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Аналогічний висновок міститься в постанові ВС від 22.03.2023 року у справі № 509/5080/18.

Разом з тим, щодо клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності та відмови в задоволенні позовних вимог з підстав пропущення строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як передбачено статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до роз`яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення.

За загальним визначенням строком звернення до суду є проміжок часу після виникнення спору, протягом якого особа має право звернутися до суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Після закінчення цього часу особа не втрачає права звернутися з позовом, але у задоволенні цього позову може бути відмовлено лише на тій підставі, що пропущено строк звернення.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц).

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його необгрунтованістю, відповідно і немає підстав для розгляду клопотання про застосування строків позовної давності.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так як суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, а тому вимога позивача про стягнення із відповідачів судового збору задоволенню не підлягає.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.4, 7, 12, 13, 258-259, 263-265, 354ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" до Львівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Рішення виготовлене в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Позивач: Акціонерне товариство «Українська залізниця»

в особі регіональної філії «Львівська залізниця»

юридична адреса: 79000, вул.Гоголя, 1 м.Львів.

Відповідач: Львівська міська рада

юридична адреса: 79000, пл.Ринок, 1 м.Львів.

Відповідач: ОСОБА_3

адреса проживання: АДРЕСА_3 .

СУДДЯ: Швед Н.П.