Справа № 130/2168/23
Провадження № 22-ц/801/666/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 рокуСправа № 130/2168/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С. К., Копаничук С. Г.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою адвоката Мерженко Тетяни Петрівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Порощука П. П. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що мати позивача - ОСОБА_3 18 січня 2022 року позичила відповідачці ОСОБА_2 1 000 доларів США строком на три місяці, що підтверджується розпискою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, а спадкоємцем після смерті матері є позивач ОСОБА_1

26 травня 2023 року позивач надіслав ОСОБА_2 лист із вимогою про повернення коштів, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення від 01 червня 2023 року. Проте відповідачка не зв`язалася із позивачем, отримані в позику кошти не повернула.

Оскільки право на повернення позики не припиняється зі смертю позикодавця, ОСОБА_2 своє зобов`язання належним чином не виконала, ОСОБА_1 як спадкоємець позикодавиці, звернувшись в суд із даним позовом, просив стягнути з відповідачки на його користь кошти за розпискою від 18 січня 2022 року у розмірі, еквівалентному 1 000 доларів США на момент винесення рішення, а також судові витрати на правничу допомогу.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 січня 2024 року у задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції критично оцінив надану представником позивача копію розписки від 18 січня 2022 року, за якою « ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_3 одну тысячу доларов США (1000 $), сроком на 3 месяца», оскільки з її змісту не вбачається, що відповідач ОСОБА_2 отримала саме у ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 1 000 доларів США, так в ній зазначено лише « ОСОБА_3 », тобто не містить необхідних умов договору позики, а саме не зазначено прізвище кредитора, внаслідок чого у позивача, як її спадкоємця виникають права вимоги повернення боргу.

Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем та його представником не надано належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, тобто ці твердження сторони позивача суд відхиляє, оскільки наведене спростовується матеріалами справи та встановленими в судовому засіданні обставинами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Мерженко Т. П. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Медвецький С. К.

Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2024 року справу призначено до розгляду на 04 квітня 2024 року у порядку письмового провадження без виклику сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків при розгляді справи, взявши до уваги лише те, що у розписці не зазначено прізвище позикодавиці, водночас ігноруючи факт співпадіння імені та по-батькові, а також сам факт наявності у позивача оригіналу розписки.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до розписки від 18 січня 2022 року ОСОБА_2 отримала у ОСОБА_3 одну тисячу доларів (1 000 $) строком на 3 місяці (а. с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 6).

Згідно із довідкою, виданою приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Вінницької області Суською С. В. № 9/01-16 від 19 січня 2023 року, позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом подачі заяви до приватного нотаріуса та є спадкоємцем за законом на майно померлої (а. с. 8).

23 травня 2023 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 вимогу про повернення йому як спадкоємцю після смерті матері ОСОБА_3 позичених коштів у розмірі 1 000 доларів США відповідно до розписки від 18 січня 2022 року (а. с. 9).

Вказана вимога 01 червня 2023 року була вручена сестрі ОСОБА_2 , що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №105 (а. с. 11).

Позиція суду апеляційної інстанції

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням

є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова

від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.

На підтвердження наявності договірних зобов`язань позивач надав суду копію та оригінал рукописного документу такого змісту: «Розписка. Я, ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_3 одну тысячу доларов США (1000 $), сроком на 3 месяца».

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 місцевий суд виходив із того, що надана суду розписка не містить необхідних умов договору позики, а саме не зазначено прізвище кредитора, внаслідок чого у позивача, як її спадкоємця викають права вимоги повернення боргу.

Проте із таким висновком апеляційний суд не погоджується.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Проте суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення статті 545 ЦК України.

Наявність у ОСОБА_3 , а згодом після її смерті у її спадкоємця та позивача у цій справі ОСОБА_1 документа, у якому міститься інформація про отримання ОСОБА_2 у позику грошових коштів у розмірі 1 000 доларів США свідчить про те, що ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання з повернення таких коштів. Відсутність у борговій розписці прізвища позикодавця не може бути безумовною підставою для визнання відсутності договірних відносин між сторонами.

При цьому наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 27 травня 2020 року у справі № 583/97/19, від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18, від 02 червня 2021 року у справі № 757/62714/18.

Також у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20 Верховний Суд зазначив, що особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).

Апеляційний суд враховує, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за відсутності ОСОБА_2 та за відсутності у матеріалах справи відзиву на позовну заяву, а також на апеляційну скаргу, відтак встановити позицію ОСОБА_2 щодо заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, неможливо, а тому у суду, за наявності у матеріалах справи документів, зокрема, поданої позивачем розписки, без врахування думки відповідачки щодо визнання позову або заперечення проти позову, немає підстав стверджувати про відсутність договірних відносин між відповідачкою саме із померлою матір`ю ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем здійснювалися методи досудового врегулювання спору шляхом надіслання ОСОБА_2 листа із вимогою повернути позичені кошти, який нею був залишений без належного реагування. Протилежного ОСОБА_2 не довела.

Окрім того судами обох інстанції ОСОБА_2 на відомі судам адреси зареєстрованого місця проживання та фактичного місця проживання надсилалися позовна заява, апеляційна скарга, процесуальні документи, які повернуті без вручення із причин відсутності адресата за вказаною адресою.

Однак відповідачка правом на заперечення проти того, що боргова розписка власноручно складена нею або ж надання доказів того, що позивач або його покійна мати неправомірно заволоділи цією розпискою, не скористалася.

Зі змісту розписки видно, що строк виконання зобов`язання настав 18 квітня 2022 року, проте доказів виконання ОСОБА_2 зобов`язання матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, приходить до висновку про наявність між померлою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 правовідносин, які випливають із договору позики, оскільки наявна у позивача розписка підтверджує факт укладення договору позики, факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми, а також факт невиконання відповідачкою взятих на себе зобов`язань.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Положеннями ст. 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зі змісту ст. 1219 ЦК України вбачається, що право вимагати повернення боргу за договором позики не є таким, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, а відтак входить до складу спадщини.

На підтвердження прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_1 надав довідку, видану 19 січня 2023 року приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Вінницької області Суською С. В. № 9/01-16.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь спадкоємця кредитора ОСОБА_1 коштів за розпискою від 18 січня 2022 року у розмірі 39 195, 30 грн., що еквівалентно 1 000 доларів США, за курсом Національного банку України станом на 04 квітня 2024 року.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове, яким вказані позовні вимоги задовольнити повністю.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1 073,60 грн судового збору за подання позовної заяви, а також 1 610,40 грн судового збору за подання апеляційної скарги, що разом становить 2 684 грн.

Також в суді першої інстанції, а саме у позовній заяві позивач ставив питання про стягнення із відповідачки понесених ним витрат на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн, на підтвердження чого його представник - адвокат Мерженко Т. П. надала:

-договір про надання правової допомоги від 28 березня 2023 року, відповідно до п. 2.1. якого вартість правої допомоги за цим договором зазначається в актах приймання-передачі наданих послуг та в платіжних (розрахункових) документах (а. с. 12);

-акт приймання-передачі наданих юридичних послуг від 15 серпня 2023 року, відповідно до якого загальна кількість витрачених адвокатом годин становить 4 години, із яких 1 годину витрачено на аналіз документації клієнта; підготовка та подача позову - 3 години. Вартість наданих послуг становить 2 000 грн із розрахунку 500 грн за одну годину (а. с. 13);

-детальний опис робіт від 15 серпня 2023 року, відповідно до якого загальна кількість витрачених адвокатом годин становить 4 години, із яких 1 годину витрачено на аналіз документації клієнта; підготовка та подача позову - 3 години. Вартість наданих послуг становить 2 000 грн із розрахунку 500 грн за одну годину (а. с. 14);

-ордер та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю (а. с. 16, 17).

Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 №23рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Відповідачка ОСОБА_2 своїм правом на заперечення проти заявленого розміру судових витрат на правничу допомогу не скористалася.

З урахуванням викладеного, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд, реалізуючи свої дискреційні повноваження, дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 грн понесених ним та належним чином підтверджених судових витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Мерженко Тетяни Петрівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти за розпискою від 18 січня 2022 року у розмірі 39 195, 30 грн., що еквівалентно 1 000 доларів США, за курсом Національного банку України станом на 04 квітня 2024 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 684 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні) судових витрат зі сплати судового збору в суді першої та апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 грн (дві тисячі гривень) понесених ним судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

ОСОБА_1 - РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання - АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 - РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 , останнє відоме місце проживання - АДРЕСА_3

Головуючий В. В. Оніщук

Судді С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук