КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/545/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2024 року місто Київ

справа №761/11477/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Притули Н.Г., повний текст рішення складено 21 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метіда», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору безвідсоткової фінансової позики,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2023 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила:

визнати недійсним договір безвідсоткової фінансової позики №17 від 06 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Метіда».

В обґрунтування вимог посилалася на те, що між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, видане 13 жовтня 2021 року № НОМЕР_1 .

Вказувала, що 06 липня 2018 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Метіда» було укладено договір безвідсоткової фінансової позики №17 від 06 липня 2018 року, відповідно до умов якого ТОВ «Метіда» надав ОСОБА_3 фінансову позику у розмірі 2000000 грн., а останній зобов'язувався повернути суму позики у строк до 10 липня 2018 року.

Зазначала, що в подальшому, на підставі укладених додаткових угод, строк повернення позики неодноразово продовжувався, зокрема до 03 червня 2020 року включно.

Посилалася на те, що 15 червня 2020 року ОСОБА_3 підписав заяву про визнання грошових вимог перед ТОВ «Метіда» у розмірі 2000000 грн.

Вказувала, що вона не надавала ні усної, ні письмової згоди на укладення вказаного договору.

Зазначала, що в результаті укладення вказаного договору її права та свободи були порушені, що спричинило настання негативних фінансових наслідків для неї.

Посилалась на те, що через укладення оспорюваного договору, в неї виникає солідарна відповідальність усім своїм майном за зобов'язаннями чоловіка, хоча вона жодних договорів не укладала, згоди на укладення такого договору не надавала. Тому, з незалежних від неї обставин, у неї виник ризик втрати належного їй того чи іншого майна.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позов.

На обґрунтування вимог посилався на те, що судом першої інстанції не досліджувалися та не були встановлені обставини використання ОСОБА_3 отриманих за договором коштів.

Вказував, що при винесенні рішення, судом не взято до уваги презумпцію спільних інтересів подружжя.

Зазначав, що за відсутності доказів зворотнього, дії ОСОБА_3 , як позичальника при укладені договору позики, є такими, що вчинені в інтересах сім'ї.

Посилався на те, що враховуючи наявну у чоловіка позивача заборгованість, що виникла в результаті укладення оспорюваного договору, у неї виникає солідарна відповідальність усім своїм майном за зобов'язаннями чоловіка, хоча вона жодних договорів не укладала, а згоди на укладення такого договору не надавала. А тому, з незалежних від позивача обставин, у останньої виник ризик втрати належного їй майна.

22 грудня 2023 року від відповідача ТОВ «Метіда» на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 2001 року.

06 липня 2018 року між ТОВ «Метіда» та ОСОБА_3 був укладений договір безвідсоткової фінансової позики №17, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 2 000 000 грн., строком до 10 липня 2018 року.

До договору неодноразово додатковими угодами вносились зміни в частині строків повернення грошових коштів та додатковою угодою №6 від 02 червня 2020 року ТОВ «Метіда» та ОСОБА_3 домовились повернути позику в строк до 03 червня 2020 року.

15 червня 2020 року ОСОБА_3 підписав заяву про визнання грошових вимог перед ТОВ «Метіда» у розмірі 2000000 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на ст.65 СК України, вказувала на те, що вона не надавала згоди на укладення договору позики, тому відповідно до положень діючого законодавства оспорюваний договір має бути визнано недійсним.

Заперечуючи проти позову, ТОВ «Метіда», як у відзиві на позовну заяву, який було подано до суду першої інстанції, так і у відзиві на апеляційну скаргу вказував на те, що за умови презумпції розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя одна лише відсутність згоди іншого з подружжя на укладання договору не тягне за собою недійсності договору. Для визнання такого договору недійним необхідно довести факт недобросовісності контрагентом за цим договором (отримувачем спільного майна), яка полягає в тому, що такий контрагент достеменно знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Зазначав, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що отримані її чоловіком за договором позики грошові кошти використано в інтересах сім'ї. Посилався на те, що грошові кошти за договором безвідсоткової фінансової позики №17 ОСОБА_3 не повернуті.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч.1-3 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з'ясована окремо.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Такий договір створює обов'язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України).

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов'язальних правовідносин.

Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі №755/12668/16-ц, від 24 березня 2020 року у справі №521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі №522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі №522/20907/16-ц, від 30 червня 2021 року у справі № 462/2662/20, від 31 січня 2023 року у справі №369/1229/20.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, при укладанні оспорюваного договору чоловік позивача - ОСОБА_3 не розпоряджався майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки кошти, отримані ним за договором позики, не були власністю ні його, ні подружжя. Укладання в подальшому додаткових угод до договору стосувалось лише строків повернення позики, що жодним чином не змінює правову природу договору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного позивачем договору безвідсоткової фінансової позики №17 від 06 липня 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Метіда» з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення (стаття 65 СК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що: судом першої інстанції не досліджувалися та не були встановлені обставини використання ОСОБА_3 отриманих за договором коштів; не взято до уваги презумпцію спільних інтересів подружжя; за відсутності доказів зворотнього, дії ОСОБА_3 , як позичальника при укладені договору позики, є такими, що вчинені в інтересах сім'ї, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач не надала належних доказів на підтвердження того, що отримані її чоловіком за договором позики грошові кошти використано в інтересах сім'ї.

Перебування позивача та відповідача ОСОБА_3 , на час укладення договору позики у зареєстрованому шлюбі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов'язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім'ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім'ї.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: