РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/5360/21

№ 2/183/169/24

22 квітня 2024 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Оладенко О.С.

за участю секретаря судового засідання Павлюк А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рублевський Валерій Костянтинович, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування державної реєстрації права на будинок,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому, з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог від 21.02.2021, просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 26.05.2020; скасувати державну реєстрацію права на нерухоме майно за №232 та відновити запис в реєстрі права на нерухоме майно, яким підтверджується право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ОСОБА_2 (надалі за текстом відповідач 1), перебувала на посаді продавця належного позивачці ювелірного магазину «Золотий Базарчик» на підставі трудової угоди від 05.03.2019, була матеріально відповідальною особою на підставі відповідного договору. У період з 15.03.2019 по 22.05.2020 відповідач 1 привласнила ввірене їй майно ювелірні вироби, належні позивачці на загальну сумі 2445582 грн. Обвинувальний акт за обвинуваченням відповідачки 1 за ч.5 ст.191 КК України надійшов до суду 16.12.2020, позивачка є потерпілою у кримінальному провадженні. У межах кримінального провадження позивачка подала позов про відшкодування шкоди на суму 2445582 грн. Через декілька днів після внесення відомостей про злочин до ЄРДР, відповідачка 1 з метою уникнення стягнення на належне їй нерухоме майно подарувала спірний житловий будинок своєму сину ОСОБА_3 . Вважає, що дії сторін договору спірного будинку направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати цей будинок від виконання в майбутньому судових рішень про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Ухвалою судді від 09.09.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання.

09.12.2021 представником відповідачів адвокатом Клименко Н.Л. подано відзив на позовну заяву, у якому просить у позові відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що критерієм фраудаторності договору є момент вчинення після відкриття провадження, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засідання у справі. Доводи позивача про обізнаність відповідача 1 на момент укладення договору про початок досудового розслідування не підтверджені жодним доказом. У якості свідка ОСОБА_2 уперше була допитана 02.06.2020, повідомлення про підозру вручено 07.10.2020, цивільний позов у кримінальному провадженні заявлено 12.10.2020. Оспорюваний договір укладено 26.05.2020, тобто більш ніж за чотири місяці до того, як ОСОБА_2 стало відомо про те, що до неї пред`явлені будь які вимоги. Позивачем не доведено, що під час укладення спірного правочину щодо ОСОБА_2 існували судові справи за вимогами про стягнення з неї суми боргу, після вирішення яких спірним договором дарування порушувалися б майнові права кредитора, а питання дійсності чи недійсності спірного правочину має вирішуватися судом з огляду на обставини, які мали місце в момент його вчинення.

Позивачка ОСОБА_1 подала суду письмові пояснення у яких зазначила, що вона займається підприємницькою діяльністю по продажу ювелірних виробів у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Відповідачка ОСОБА_2 працювала у цьому магазині на посаді продавця та на підставі договору була матеріально відповідальною особою. 22.05.2020 у магазині була проведена інвентаризацію товару в результаті якої виявлено нестачу золотих виробів на загальну суму 2445582 грн. В цей же день ОСОБА_2 добровільно визнала факт скоєння крадіжки золотих виробів, написала розписку та пояснення, пообіцяла повернути вироби. Після цього викликали працівників поліції, прийняли заяву про злочин та вилучили в ОСОБА_2 бірки від золотих виробів, які вона викрала. Позивачка є потерпілою та цивільним позивачем у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.5 ст.1919 КК України. 26.05.2020 ОСОБА_2 уклала договір дарування належного їй будинку своєму сину ОСОБА_3 з метою уникнення стягнення на нерухоме майно. Вважає, що дії сторін за договором дарування направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати вказаний житловий будинок від виконання в майбутньому судових рішень про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (а.с.85-88).

Ухвалою суду від 03.08.2022 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 20.06.2023 призначено підготовче засідання у зв`язку з надходженням відомостей про те, що власником спірного будинку під час розгляду справи стала особа, яка не є учасником процесу ОСОБА_4 , з метою вирішення питання про залучення третьої особи.

Ухвалою суду від 20.06.2023 залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 13.12.2023, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивачки адвокат Іванов М.М. підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала. Вказала, що спірний будинок подарувала сину на день народження, оскільки за станом здоров`я не могла доглядати за приватним будинком, на теперішній час проживає у квартирі. Рішення подарувати будинок прийняла восени 2019 року, проте відразу не могла оформити через відсутність кадастрового номеру, а також подальше запровадження карантину, тому оформили договір після дня народження сина. Відповідаючи на питання представника позивачки пояснила, що після укладення договору дарування вона проживала у спірному будинку до тих пір, поки син продав його. В будинок її син не переїжджав. Розписки з приводу ювелірних виробів її примусили написати, з приводу чого вона зверталася до поліції, результати розслідування їй не відомі.

Представник відповідачів адвокат Клименко Н.Л. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у позові відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Третя особа приватний нотаріус Рублевський В.К. подав заяву про розгляд справи без його участі.

Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, про дату та час його проведення повідомлена належним чином.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

26 травня 2020 року між ОСОБА_2 , як дарувальником з однієї сторони, та ОСОБА_3 , як обдаровуваним з другої сторони, укладено договір дарування, відповідно до якого дарувальник передав у власність обдаровуваного безоплатно, належний дарувальнику на праві приватної власності , житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером :03:016:0113. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області 26.05.2020 та зареєстровано в реєстрі за №337 (а.с.57-60).

На підставі зазначеного договору право власності обдаровуваного зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.05.2020, що підтверджується витягом (а.с.60).

22.05.2020 до Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення від ОСОБА_1 про крадіжку золотих виробів з магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », відомості про кримінальне провадження внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000779 від 23.05.2012 (а.с.12,79).

02.06.2020 ОСОБА_5 допитано як свідка у вищезазначеному кримінальному провадженні (а.с.213-214).

07.10.2020 ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України. У повідомленні про підозру наведено стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_2 .. Зокрема зазначено, що ОСОБА_2 на підставі трудової угоди від 05.03.2019 перебувала на посаді продавця ювелірного магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », ФОП « ОСОБА_1 ». Будучи матеріально відповідальною особою привласнила чуже майно, ввірене їй на загальну суму 2445582 грн. (а.с.65-66).

12.10.2020 ОСОБА_1 у вищевказаному кримінальному провадженні подала позов про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням у сумі 2445582 грн., а також відшкодування моральної шкоди у сумі 100000 грн. до підозрюваної ОСОБА_2 , що підтверджується постановою слідчого про залучення цивільного позивача (а.с.46).

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.12.2020 у справі №183/7044/20 за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.5 ст.191 КК України призначено до розгляду.

22.05.2020 відповідачка ОСОБА_2 склала розписку, у якій зазначила, що забрала з магазину «Золотий базарчик» ювелірні вироби та заклала їх у ломбард, не могла викупити. Зобов`язується відшкодувати збитки до 31.05.2020 (а.с.102).

Також, 22.05.2020 ОСОБА_2 склала розписку, у якій зазначила, що підтверджує висновки зведеного акту від 22.05.2020, недостача золотих виробів у кількості 311 шт. на суму 2420719 грн., яку зобов`язується відшкодувати у добровільному порядку (а.с.103).

Крім того, 22.05.2020 ОСОБА_2 склала документ, який має назву «Чистосердечное признание» (мовою оригіналу), у якому зазначила, що заклала ювелірні вироби та зобов`язується відшкодувати шкоду (а.с.104).

22.05.2020 ОСОБА_2 звернулася до Новомосковського РВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою, у якій повідомила, що у приміщені магазину «Золотий базарчик» її утримували проти її волі, чинили на неї психологічний тиск та погрожуючи фізичною розправою змусили написати все, що їй було сказано (а.с.131).

На підставі заяви ОСОБА_2 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000213 від 13.11.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.355 КК України, яке закрито постановою дізнавача від 06.09.2021 (а.с.179).

За відомостями, зазначеними в інформаційній довідці від 31.03.2023 власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу за номером 1133, посвідченим приватним нотаріусом Рублевським В.К.(а.с.190-191)

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 є її матір`ю, а ОСОБА_3 рідним братом. Їй мати давно повідомляла про те, що хоче свій будинок подарувати брату. Мама вирішила зробити подарунок брату на день народження, про це у колі сім`ї неодноразово говорили. У день народження брата - 17.05.2020 не змогли оформити договір через карантин. Також повідомила, що 23.05.2020 мати не відповідала на телефонні дзвінки, а тому вона з чоловіком пішла до неї на роботу. У магазині були зачинені двері, а ролет вікна відчинений. Через вікно її чоловік побачив, що ОСОБА_2 насильно тримали у магазині, не випускали. Їх спочатку не впускали до приміщення магазину, а потім впустили, після чого викликали поліцію.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що знайомий з ОСОБА_3 , працюють разом. У 2020 році ОСОБА_3 повідомив, що його матір хоче подарувати йому на день народження будинок, проте до дня народження не встигли оформити усі документи, тому договір оформили пізніше дня народження. ОСОБА_3 розповідав про те, що планує проживати у будинку, проте у подальшому продав його.

До правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню такі норми права.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце».

Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) колегія суддів зазначила, що необхідно розмежовувати конструкції фіктивності та фраудаторності, оскільки фіктивний правочин не передбачає наміру створити правові наслідки, натомість фраудаторний їх створює відчужується майно тощо.

Так, у вказаній постанові зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Як встановлено судом, за відомостями, зазначеними в інформаційній довідці від 31.03.2023 власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу за номером 1133, посвідченим приватним нотаріусом Рублевським В.К.(а.с.190-191).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Про перехід права власності на спірний будинок до ОСОБА_4 представнику позивача адвокату Іванову М.М. було достеменно відомо (а.с.189), проте після поновлення підготовчого провадження з метою залучення ОСОБА_4 до участі у справі, представником позивача не заявлено клопотання про залучення співвідповідача. При цьому, представник позивача має статус адвоката, обізнаний про наслідки пред`явлення позову до неналежного відповідача, був присутній у всіх підготовчих засіданнях та жодних перешкод у поданні відповідних клопотань не мав. Зокрема, у повторному підготовчому засіданні, яке відбулося 13.12.2023 на питання головуючого стосовно процесуального статусу ОСОБА_4 представник позивачки наполягав на тому, що новий власник будинку має залишатися у статусі третьої особи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 947/6589/21 (провадження № 61-10253св23)).

Оскільки право власності на спірне домоволодіння зареєстровано за третьою особою ОСОБА_4 , позивачкою та її представником не заявлено клопотання про залучення власника спірного домоволодіння у якості співвідповідача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, судові витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_4 ;

третя особа - ОСОБА_4 , РНОКПП не відомий, адреса: АДРЕСА_1 ;

третя особа - приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рублевський Валерій Костянтинович, адреса: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Сучкова, 50.

Повне судове рішення складено і підписано 22 квітня 2024 року .

Суддя Оладенко О.С.