ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/9405/22

Провадження № 22-ц/4820/839/24

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.

з участю представника позивача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/9405/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Савченко Оксаною Володимирівною, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07лютого 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та пені.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

В травні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та, уточнивши позовні вимоги, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики, що становить 153000 доларів США (20000 доларів США - основна сума боргу та 133000 доларів США - пеня), а також судові витрати в розмірі 12405 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач, зазначав, що 03 січня 2021 року надав відповідачу в борг грошову позику в сумі 20000 доларів США, про що ним була складена розписка, яка скріплена їх підписами. ОСОБА_1 зобов`язався повернути отримані гроші в повному обсязі до 03 січня 2022 року, а в разі недотримання строків повернення позики відповідач зобов`язався виплатити пеню в розмірі 1 % від позиченої суми за кожен день прострочення виплати. Однак, у визначений строк, ОСОБА_1 позику не повернув. У зв`язку з цим, ОСОБА_2 направив на адресу проживання відповідача вимогу про повернення боргу. Однак, в добровільному порядку відповідач не виконав свої зобов`язання, кошти не повернув. Тому позивач звернувся до суду із позовом про повернення коштів та стягнення пені.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 лютого 2024 року вказаний позов було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 03 січня 2021 року у сумі 20000 доларів США, пеню у розмірі 50 000 доларів США, судовий збір в розмірі 5675 грн. 49 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині стягнення неустойки (пені) в розмірі 50000 доларів США, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Савченко О.В. подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення в цій частині, ухвалити нове, яким відмовити в позові.

Так, на думку апелянта, визначений судом розмір неустойки, є неспівмірним з тими наслідками, що настали в результаті порушення умов договору позики.

Зазначає, що за правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 06.11.2018р. у справі № 913/89/18, від 03.07.2019р. у справі № 917/791/18, від 22.10.2018р. у справі № 904/5830/18 цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватися на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове значення,оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Отже, посилаюсь на вищевикладене, просить задоволити його апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що в законодавстві відсутні будь-які алгоритми зменшення судом розміру штрафних санкцій та визначення максимального розміру такого зменшення. При цьому вважає, що основним має враховуватися ступінь виконання зобов`язання боржником, період прострочення, відсутність доказів неможливості виконання зобов`язання. Оскільки відповідачем визнається сума боргу у 20000 доларів США, тобто саме сума отриманих коштів, яка взагалі не поверталась відповідачем, то вважає, що судом першої інстанції враховані всі обставини і правильно визначено межу зменшення до стягнення пені.

Рішення суду в частині стягнення позики в розмірі 20 000 доларів США в апеляційному порядку не оскаржено та відповідно до вимог статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішенню суду в оскаржуваній частині скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

За ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Так судом встановлено, що між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником 03 січня 2021 року було укладено договір позики в формі розписки, яка була підписана позичальником.

Відповідно з умовами вказаного договору позики у формі розписки ОСОБА_1 03 січня 2021 року отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 03 січня 2022 року. У разі недотримання строків повернення позики позичальник зобов`язався сплатити позикодавцю пеню в розмірі 1% від позиченої суми за кожний день прострочення.

Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується даною розпискою ОСОБА_1 , підписання якої та отримання коштів ним не заперечується.

Однак свої зобов`язання відповідач не виконав та грошові кошти ОСОБА_2 в строк до 03 січня 2022 року, так і на даний час не повернув.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру у вигляді розписки про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, та є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.

Зазначений правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Таким чином, правильним є висновок суду про укладення між сторонами договору позики у письмовій формі, у вигляді розписки, яка є не лише підтвердженням факту укладення договору, а й доказом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику в розмірі 20 000 доларів США, в зв`язку з чим суд правомірно стягнув на користь позивача 20 000 доларів США позики.

При цьому відповідно до п. 1 ст. 611 вказаного Кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Ч. 1 ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За нормами ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідач прострочив зобов`язання з повернення коштів позивачу за договором позики, а тому відповідно має нести цивільну відповідальність, передбачену ст.ст. 546, 549, 551, 611, 625 ЦК України ЦК України.

Як вбачається з позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог, позивач відповідно до умов договору позики від 03 січня 2021 року нарахував пеню за період з 04 січня 2022 року по 31 жовтня 2023 року в загальній сумі 133 000 доларів США.

Однак відповідно п. 15 Перехідних положень Цивільного кодексу України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Згідно п. 18 Перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на усій території України було встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами),

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. В послідуючому Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, діє такий воєнний стан в державі і на даний час.

Як вказано вище, позивачем відповідно до умов договору позики від 03 січня 2021 року нараховано пеню за період з 04 січня 2022 року по 31 жовтня 2023 року в загальній сумі 133 000 доларів США, тобто за період під час дії карантину та введення в Україні воєнного стану у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

В зв`язку з цим вимоги про стягнення пені під час дії карантину та воєнного стану задоволенню не підлягають, так як згідно п.п 15, 18 Перехідних положень Цивільного кодексу України на період дії карантину та воєнного стану позичальник звільнений від обов`язку сплати на користь позикодавця неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, порушив норми матеріального права, не застосував закон, який підлягав застосуванню при вирішенні даного спору, а саме п.п 15, 18 Перехідних положень Цивільного кодексу України, а тому рішення суду в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 50 000 доларів США підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в цій частині позові.

При цьому, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, то апеляційний суд в силу вимог ч. 4 ст. 367 ЦПК України не обмежений доводами апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив суд стягнути з відповідача 153 000 доларів США суми позики та пені.

Позов підлягає задоволенню в сумі 20000 доларів США, тобто на 13,07 % (20000х100:153000).

При подачі позову банком було сплачено судовий збір в сумі 12405 грн., а тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір за подання позову у розмірі 1621,33 грн. (12405х13,07%).

Апелянтом в апеляційній скарзі рішення суду було оскаржено в частині задоволення позову про стягнення пені в розмірі 50000 доларів США, що складає 71,43% від розміру задоволених позовних вимог та відповідно на виконання ухвали апеляційного суду сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 4865 грн., виходячи з оскаржуваної частини задоволених позовних вимог у відсотках.

Оскільки апеляційним судом апеляційну скаргу задоволено, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги позову у розмірі 4865 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Савченко Оксаною Володимирівною, задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 лютого 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пені в розмірі 50 000 доларів США та судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені в сумі 133 000 доларів США відмовити

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду першої інстанції в сумі 1621,33 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 4865 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 квітня 2024 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова