Справа № 204/4904/23
Провадження № 2/204/378/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

за участю секретаря Кошелюк Д.О.,

за участю представника позивача адвоката Галенко А.Є.,

за участю представника відповідачів ОСОБА_1 ,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа Дніпровська міська рада про визнання основним квартиронаймачем,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа Дніпровська міська рада якою просила визнати її основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви, позивач вказала на те, що 22.06.2001 року рішенням Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради м.Дніпропетровська №152/2 «Про надання житлової площі гр.Свердловій, надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_3 та членам її сім`ї, а саме: ОСОБА_4 чоловік, ОСОБА_5 донька та зобов`язано житловій групі виконкому видати ордер гр. ОСОБА_3 ». 06.08.2001 року їм видано ордер. З 2017 року позивач почала проживати зі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 , як член їхньої сім`ї; вела з ними спільне господарство, а останні не обмежували її будь-яким строком проживання в квартирі. 05.06.2018 року за заявою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позивачку було зареєстровано у спірній квартирі. З моменту вселення позивач продовжує проживати у спірній квартирі, сплачує за комунальні послуги та підтримує квартиру в належному стані. У 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснили переїзд до Федеративної Республіки Німеччини. Після їх від`їзду позивач залишилась проживати у зазначеній квартирі. У березні 2023 року позивач звернулась до Департаменту житлового господарства про надання дозволу на зміну умов договору найму займаного жилого приміщення. Проте, 22.03.2023 позивачу було відмовлено в переоформленні договору найму з огляду на те, що останньою не підтверджено родинних відносин з квартиронаймачем ОСОБА_3 , у зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 серпня 2023 року справа прийнята до провадження та відкрито провадження у справі.

Згідно ухвали суду від 30.11.2023 у якості співвідповідача залучено до участі у справі Виконавчий комітет Дніпровської міської ради.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити на підставах, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідачів у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Згідно поданого відзиву зазначила, що Департамент житлового господарства є неналежним відповідачем у справі; тривалість часу проживання позивача з наймачем складає кілька місяців; спільне проживання і спільний побут не доведено; сплата комунальних послуг та наявність місця реєстрації за спірною адресою не є підставою для визнання позивача основним квартиронаймачем.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином.

Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частинами першою та другою статті 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (частина перша статті 106 ЖК України).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту житлових прав позивача, як наймача житлового приміщення, та регулюються ч.2 ст.19 Конституції України, ст.ст. 18, 61, 64, 65, ч.1 ст.103, ст. 106 ЖК Української РСР.

Статтею 18 ЖК України передбачено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Виходячи з роз`яснень, наданих в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року з наступними змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», в силу ст.61 ЖК України, житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Однак, у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно ст. 18 ЖК України, належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ст.4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється, зокрема, на принципі народовладдя, законності, гласності, колегіальності.

Згідно з вимогами ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими для виконання на відповідній території згідно ст.144 Конституції України.

В судовому засіданні встановлено, що 22.06.2001 року рішенням Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради м.Дніпропетровська №152/2 «Про надання житлової площі гр.Свердловій, надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_3 та членам її сім`ї, а саме: ОСОБА_4 чоловік, ОСОБА_5 донька та зобов`язано житловій групі виконкому видати ордер гр. ОСОБА_3 » (а.с.11).

06.08.2001 року гр. ОСОБА_3 видано ордер на склад сім`ї 3 особи: ОСОБА_3 основний квартиронаймач, ОСОБА_4 чоловік, ОСОБА_5 донька (а.с.12-13).

З 2017 року позивач почала проживати зі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 , як член їхньої сім`ї; вела з ними спільне господарство та спільний побут.

Згідно нотаріально посвідчених заяв від 31.05.2018, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали згоду на постійну реєстрацію (прописку) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.14,15).

05.06.2018 року ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.10 зворот, 25).

У 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснили переїзд до Федеративної Республіки Німеччини.

Після їх від`їзду позивач залишилась проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 ; приміщення є постійним місцем проживання позивача. Витрати по утриманню майна несе позивач, що підтверджується відповідними квитанціями по особовому рахунку.

З технічного паспорту, виготовленого ФОП « ОСОБА_6 » на квартиру АДРЕСА_1 , вбачається, що квартира розташована на 1 поверсі 4 поверхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 36,7 кв.м., загальна площа квартири 63,2 кв.м. (а.с.16-21).

21 березня 2023 року позивач звернулась до Департаменту житлового господарства про надання дозволу на зміну умов договору найму займаного жилого приміщення (а.с.23).

Проте, 22.03.2023 ОСОБА_2 було відмовлено в переоформленні договору найму з огляду на те, що останньою не підтверджено родинних відносин з квартиронаймачем ОСОБА_3 (а.с.22).

Встановлено, що відомості про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

В судовому засіданні представником відповідачів підтверджено статус спірної квартири неприватизоване жиле приміщення; квартира перебуває на балансі житлового фонду комунальної власності територіальної громади міста.

Також встановлено, що 23 квітня 2019 року Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради ухвалено рішення №389 «Про затвердження Порядку надання виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення» (далі - Порядок).

Порядок регламентує питання надання Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу наймодавцю - житлово-експлуатаційній організації, на балансі якої перебуває житловий фонд комунальної власності територіальної громади міста, на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення.

Надання дозволу на зміну умов договору здійснюється шляхом прийняття виконавчим комітетом відповідного рішення.

Так, відповідно до пункту 4 Порядку, надання дозволу на зміну умов договору найму здійснюється на підставі пакета документів: - заява на ім`я міського голови від громадянина, на ім`я якого планується зміна договору, з проханням про зміну умов договору найму зі згодою всіх зареєстрованих повнолітніх членів його родини, чиї підписи засвідчені керівником підприємства з обслуговування житла, за формою згідно з додатком до цього Порядку; - копія ордера на жиле приміщення або такі документи: копія договору найму, укладеного на ім`я попереднього квартиронаймача; копія попереднього рішення виконавчого комітету про зміну умов договору найму; постанова адміністрації підприємства; архівна довідка бюро обміну; - копія картки попереднього квартиронаймача або витяг за формою з особистого рахунка на ім`я попереднього квартиронаймача; - довідка з місця реєстрації наймача та членів його родини; - інформація про місце перебування осіб, які раніше були зареєстровані у приміщенні та зняті з реєстрації; - належним чином засвідчені копії документів, які посвідчують особу зареєстрованих членів родини; документів, що підтверджують родинні стосунки між зареєстрованими та вибулими особами; свідоцтв про смерть осіб, які раніше мешкали у квартирі та померли; - план (викопіювання) жилого приміщення; - в окремих випадках Департамент може витребувати додаткові документи, які не передбачені цим Порядком.

Дніпровська міська рада листом від 22 березня 2023 року повідомила ОСОБА_2 про відсутність правових підстав про зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , через те, що останньою не підтверджено родинних відносин з квартиронаймачем ОСОБА_3 (а.с.22).

Відмова міської ради у зміні договору найму спірної квартири з підстав того, що ОСОБА_2 не підтверджено родинних відносин з квартиронаймачем ОСОБА_3 , свідчить про невизнання органом місцевого самоврядування прав позивача на користування цією квартирою.

Проте, суд вважає, що не надання ОСОБА_2 відомостей щодо родинних зв`язків зі ОСОБА_3 не можуть бути визнані правовою підставою для відмови позивачу у визнанні її наймачем спірної квартири, оскільки ОСОБА_2 зі згоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрована на цій житловій площі та постійно проживає.

Рішенням Конституційного Суду України (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") від 3 червня 1999 року справа № 1-8/99 визначено, що Житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов`язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Є. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року («С. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» від 9 січня 2013 року («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява №21722/11, § 170).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)).

Отже, виходячи з вищенаведеного, суд погоджується із слушністю доводів позивача щодо наявності правових підстав для визнання останньою наймачем квартири АДРЕСА_1 , тому порушені права позивача підлягають захисту у спосіб, визначений позивачем при зверненні до суду.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до приписів ЦПК України (п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України): що рішення суду жодним чином не впливає на права та обов`язки Дніпровської міської ради, оскільки, з огляду на Порядок діяльність департаменту житлового господарства щодо дій по підготовці рішення, прямо підпорядкована безпосередньо виконавчому комітету, тому з відповідача Виконавчого комітету Дніпровської міської ради на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст.625 ЦК України, ст.ст. 13,76-81,141,259,263-268,280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа Дніпровська міська рада про визнання основним квартиронаймачем задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) наймачем квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з Виконавчого комітету Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 (шістдесят) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 22.02.2024 р.

Суддя Н.В. Токар