Справа № 466/7242/22 Головуючий у 1 інстанції: ЛУЦІВ-ШУМСЬКА Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/2280/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 червня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

в вересні 2022 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в нерухомому майні, а саме, на частку квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 15 березня 2012 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сокальського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис №38. Вказує, що 28 грудня 2018 року він надав письмову згоду своїй дружині на придбання нею будь-якого нерухомого майна на території Львівської області, ця згода завірена адвокатом-нотаріусом Валерією Турбовською, виконана на івриті, переклад засвідчено Апостилем у суді міста Тель-Авів 03.01.2019 року, серійний номер 83754. Вказує, що подружнє життя сторін не склалось, у зв`язку з чим шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду у сімейних справах м.Тель-Авів-Яфо від 06 вересня 2022 року, яке ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 17 квітня 2023 року визнано на території України. Зазначає, що 20 червня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівська міського нотаріального округу Потапчук Регіною Петрівною, ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 та є її одноосібним власником. Стверджує, що відповідачка вважає спірну квартиру її особистою приватною власністю, яку вона придбала за власні кошти, однак, на думку позивача, квартира придбана за час шлюбу за спільні кошти подружжя, безпосередньо за його згодою, а відтак належить сторонам на праві спільної сумісної власності. З наведених підстав просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , придбаної за час шлюбу за спільні кошти подружжя, за згодою чоловіка ОСОБА_5 та зареєстрована на дружину ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 2185 від 20 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівська міського нотаріального округу Потапчук Регіною Петрівною та зареєстровану, як власність дружини, ОСОБА_3 , рішення про державну реєстрацію №47426303 від 20 червня 2019 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 29 червня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави 12 427 грн. 60 коп. недоплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_5 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним, необгрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі покликається на помилковість висновків суду першої інстанції про належність відповідачці спірної квартири на праві особистої власності з тих підстав, що він написав заяву, в якій дав згоду на придбання дружиною будь-якого майна на території Львівської області на її власний розсуд, оскільки майно набувається нею за особисті кошти, Стверджує про те, що йому, як громадянину Держави Ізраїль, йому не було відомо зміст статті 57 СК України, зміст цієї статті йому не було роз`яснено, а відтак йому не було зрозуміло наслідків підписання такої заяви. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що заява про надання згоди на придбання квартири була підписана за відсутності перекладача, а відтак позивач підписав заяву на мові, якою не володіє. Стверджує те, що відповідач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що спірна квартира придбана за її особисті кошти, і що така є особистою приватною власністю, не спростувала належними та допустимими доказами належності спірної квратири на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , оскільки така придбана у шлюбі. Вважає, що продаж у 2017 році належної відповідачці квартири у м. Сокаль Львівської області, зважаючи на ціну продажу, не свідчить про те, що вона мала фінансову можливість придбати спірну квартиру лише за її особисті кошти, отримані від продажу квартири в м. Сокаль, а належних та допустимих доказів на підтвердження отримання нею інших доходів, ОСОБА_3 суду неинадала. Апелянт вважає, що спірна квартира придбана сторонами за спільні кошти та спільною працею за час перебування в шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, частки яких є рівними, а відтак суд безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимои про визнання за ним права власності на частку цієї квартири. Підписання ним заяви, зміст якої він нерозумів, не спростовує його доводи про придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_3 , а тому вона не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що підтверджується, як змістом заяви ОСОБА_1 від 28 грудня 2018 року, так і змістом Договору купівлі-продажу квартири від 20 червня 2019 року, а також договорами від 19 вересня 2017 року та від 19 жовтня 2020 року, а тому позовна вимога про визнання за ОСОБА_8 права власності на 1/2 частку цієї квартири, як частки у спільному майні, не підлягає до задоволення.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом встановлено, що між громадянином Держави Ізраїль ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який зареєстрований 15.03.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сокальського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 38, який розірвано рішенням суду у сімейних справ м. Тель-Авів-Яфо (Держава Ізраїль) 06 вересня 2022 року, ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2023 року це рішення визнано на території України.

20 червня 2019 року між акціонерним товариством «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант» та ОСОБА_3 укладено Договір купівлі-продажу квартири, а саме квартири АДРЕСА_1 .

У пункті 4.5 цього договору вказано, що до відома продавця, в особі представника, доведено, що квартира, яка набувається за цим договором, вважатиметься особистою приватною власністю покупця, оскільки купівля здійснюється за її особисті кошти, що підтверджується заявою чоловіка покупця ОСОБА_5 , підпис на якій нотаріально засвідчено адвокатом-нотаріусом Держави Ізраїль Валерією Турбовською, 28 грудня 2018 року.

За домовленістю сторін продаж квартири вчиняється за 1 079 129,21 грн. зазначене відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і зміна після укладення не підлягає (пункт 2.1. договору).

Згідно пункту 2.2. цього договору, сторони розуміють і погоджуються, що сума, вказана в пункті 2.1. цього договору, повністю оплачена покупцем продавцю до підписання цього договору на виконання умов укладеного між ним попереднього договору.

Договір від імені ОСОБА_3 підписано її представником ОСОБА_9 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в присутності адвоката-нотаріуса Валерії Турбовської в м. Рамат-Ган (Ізраїль), яка також засвідчила справжність його підпису, підписав заяву такого змісту:

«Я, ОСОБА_6 , цією заявою даю свою згоду моїй дружині ОСОБА_3 , на придбання нею будь-якого нерухомого майна на території Львівської області, шляхом укладення та підписання нею чи її представником попередніх договорів купівлі-продажу, договорів купівлі-продажу, договорів про внесення змін до раніше укладених договорів, договорів про їх розірвання, договорів про відступлення прав (заміну сторони в зобов`язанні), щодо яких буде досягнута згода, на умовах на її власний розсуд чи на розсуд представника.

При цьому я заявляю, що такі правочини відповідають інтересам нашої сім`ї, та погоджуюсь з тим, щоб умови договорів (в тому числі суми договорів) визначалися моєю дружиною чи її представником самостійно.

Крім того, прошу вважати набуте нерухоме майно особистою приватною власністю дружини, оскільки воно набувається за особисті кошти відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 57 Сімейного кодексу України.

Наш шлюб зареєстровано 15.03.2012 року.»

З матеріалів справи також вбачається, що 07 серпня 2017 року між акціонерним товариством «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант» та ОСОБА_9 укладено попередній договір № ПЖЧ-20-060 купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П. за реєстровим № 1886.

За умовами цього договору його предметом є квартира 2-кімнатна квартира, проектний номер 60, загальною площею за проектом 72,1 кв.м., будівництво якої здійснюється у складі багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_2 .

На момент укладення цього договору ціна продажу становить суму 1 099 236,58 грн (пункт 2.1.).

Згідно з пунктом 3.1. цього договору, основний договір укладається після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_2 , реєстрації права власності продавця на квартиру та виключно після сплати покупцем суми гарантійного (забезпечувального) платежу у повному 100% розмірі відповідно до розділу 5 цього договору.

Розділом 5 цього договору визначено, що покупець сплачує три чергові платежі, які складають 50 % від розміру гарантійного внеску, не пізніше 07 травня 2018 року, але сторони також погодили, що до цієї дати має бути внесений гарантійний платіж у розмірі 100 %, який зараховується у ціну продажу (пункти 5.1., 5.4., 5.6., 5.9. цього договору).

09 січня 2019 року між акціонерним товариством «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант», ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укладено договір про заміну сторони в зобов`язанні (відступлення прав), який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ростовою Л.О. за реєстровим № 16, на підставі якого замінено сторону покупця в попередньому договорі № ПЖЧ-20-060 від 07 серпня 2017 року, з ОСОБА_9 на ОСОБА_3 .

Даний договір укладено за наявності заяви чоловіка нового покупця про його згоду на укладення цього договору, справжність підпису на якій засвідчено адвокатом-нотаріусом Валерією Турбовською 28.12.2018 із апостилем № 83754 суду м. Тель-Авів Держави Ізраїль 03.01.2019 та за наявності заяви покупця про те, що у шлюбі чи у фактичних шлюбних відносинах він не перебуває, зміст якої доведено до відома нового покупця та продавця (пункт 14 цього договору).

Сторони цього договору також погодили, що частково сплачений покупцем гарантійний (забезпечувальний) платіж в сумі 1 099 236,58 грн, зараховується в якості оплати гарантійного (забезпечувального) платежу на користь нового покупця та не підлягає поверненню продавцем покупцю. Будь-які взаєморозрахунки між покупцем та новим покупцем у зв`язку з укладенням цього договору узгоджуються і проводяться між ними окремо. Покупець та новий покупець гарантують та підтверджують продавцю, що не проведення новим покупцем будь-яких взаєморозрахунків з покупцем у зв`язку із укладенням цього договору, не є підставою для розірвання цього договору чи визнання його недійсним.

17 березня 2023 року ОСОБА_9 підписано заяву, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рибак Ю.В., в якій він стверджує, що розрахунок за договором про заміну сторони в зобов`язанні (відступлення прав) від 09 січня 2019 року, що був укладений між акціонерним товариством «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант», ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , між ним та ОСОБА_3 проведено в повному обсязі. Претензій майнового чи іншого характеру до ОСОБА_3 ОСОБА_9 не має.

З матеріалів справи також вбачається, що 19 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 укладеного договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , належної ОСОБА_3 , продаж вчинено за 72 983,00 грн., у пункті 3.4 цього договору вказано, що майно, яке є предметом договору, є особистою власністю продавця.

Також, 19 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 укладеного договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , належної ОСОБА_3 Продаж вчинено за 239 127,80 грн., у пункті 3.4 цього договору вказано, що майно, яке є предметом договору, є особистою власністю продавця.

29 січня 2023 року ОСОБА_12 надано декларацію, підпис на якій засвідчено адвокатом Талія Іфрах, якою нею зроблено такі заяви:

«1. Я є адвокатом та нотаріусом, маю ліцензію нотаріуса за номером 16395.

2. 28.12.2018 до мене зявилось подружжя ОСОБА_13 та просили засвідчити документ, який складено українською мовою та отримано від уповноважених органів в Україні.

3. Подружжя заявило у моїй присутності, що зміст документу погоджений між ними та зрозумілий їм та пан ОСОБА_6 просив засвідчити його підпис на вищезгаданому документі.

4. Оскільки я володію українською, російською мовами та мовою іврит, я переклала панові ОСОБА_14 зміст документу на мову іврит, а також на російську мову.

5. Після того, як особу пана ОСОБА_5 було засвідчено мені за його ізраїльським паспортом під номером НОМЕР_1 та після того як я була запевнена, що пан ОСОБА_15 зрозумів повністю значення дії, він підписав за своїм власним бажанням документ, якого складено українською мовою та який він приніс із собою.

6. Я засвідчила справжність підпису нотаріальною печаткою за номером 998/18, що додається до цієї декларації.

7. Я заявляю про те, що протягом усього періоду починаючи з 2018 року пан ОСОБА_6 не звертався до мене з претензією, що він не зрозумів зміст документу, який він підписав у моїй присутності. Мені відомо про те, що вищезгадана претензія подана ним тільки після судової процедури.»

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, придбане в шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося виключно за особисті кошти одного з подружжя.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) та від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21).

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

У постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 та від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц наголошено на необхідності доказування факту придбання майна за особисті кошти одного з подружжя.

У постанові Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 595/970/20 (провадження № 61-4017св21) вказано, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягара доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

У справі, яка переглядається при зверненні до суду ОСОБА_16 просив здійснити поділ спірної квартири, яка на його думку є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, шляхом визнання за ним право власності на 1/2 частину цієї квартири.

Заперечуючи щодо позову ОСОБА_3 посилалась на те, що спірна квартира придбана за її особисті кошти, а тому вона не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, наведене підтверджується, на її думку як змістом заяви ОСОБА_1 від 28 грудня 2018 року, так і змістом Договору купівлі-продажу квартири від 20 червня 2019 року, а також договорами від 19 вересня 2017 року та від 19 жовтня 2020 року, з чим погодився суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції не врахував, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, адже ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували придбання спірного нерухомого майна саме за її особисті кошти.

У цьому зв`язку колегія суддів відхиляє як належні та допустимі докази на підтвердження цього факту надані відповідачем, виходячи з такого.

Щодо придбання спірного майна за кошти, отримані відповідачем раніше від реалізації належного їй на праві особистої власності нерухомого майна.

Як убачається зі змісту договорів купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2017 року та від 19 жовтня 2020 року ОСОБА_3 за продаж згідно з цими договорами двох квартир отримали від покупців 72 983,00 грн та 239 127,80 грн відповідно.

Спірну квартиру ОСОБА_3 набула 20 червня 2019 року.

Відтак, кошти отримані ОСОБА_3 за договором купівлі продажу квартири від 19 жовтня 2020 року не могли бути використані нею на придбання спірної квартири у 2019 році, оскільки такий укладений через рік після її набуття.

Виходячи з ціни продажу квартири за договором купівлі-продажу від 19 вересня 2017 року (72 983,00 грн) та вартості придбаної спірної квартири, зазначеної в договорі купівлі-продажу квартири від 20 червня 2019 року (1 079 129,21 грн), кошти отримані відповідачем за договором купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2017 року не становлять повністю покупної ціни за договором купівлі-продажу спірної квартири від 20 червня 2019 року, тобто відповідачка не могла самостійно і виключно за власні кошти придбати спірну квартиру, оплатити її вартість..

При цьому, відповідачем не надано жодних доказів того, що саме кошти отримані відповідачекою за договором від 19 вересня 2017 року, враховуючи дату його укладення, були використані нею для оплати вартості спірної квартири за договором від 20 червня 2019 року.

Суд апеляційної інстанції враховує і те, що ОСОБА_3 не пред`являла зустрічних вимог у цій справі щодо спірного об`єкта з підстав того, що частка сплачених за нього коштів є її особистою власністю.

Щодо заяви позивача від 28 грудня 2018 року та Договору купівлі-продажу квартири від 20 червня 2019 року.

Аналіз змісту Договору купівлі-продажу квартири від 20 червня 2019 року свідчить, що такий укладено від імені ОСОБА_3 її представником ОСОБА_9 , а також те, що сума, вказана в пункті 2.1. цього договору, повністю оплачена покупцем продавцю до підписання цього договору на виконання умов укладеного між ним попереднього договору.

З матеріалів справи вбачається, що попередній договір щодо спірної квартири було укладено 07 серпня 2017 року між АТ «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант» та ОСОБА_9 (який виступав представником ОСОБА_3 під час укладення договору від 20 червня 2019 року, та є її родичем), який і провів по ньому усі належні оплати за придбання квартири, не пізніше 07 травня 2018 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що 09 січня 2019 року між АТ «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант», ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укладено договір про заміну сторони в зобов`язанні (відступлення прав), на підставі якого замінено сторону покупця в попередньому договорі № ПЖЧ-20-060 від 07 серпня 2017 року, з ОСОБА_9 на ОСОБА_3 .

Даний договір укладено за наявності заяви чоловіка нового покупця про його згоду на укладення цього договору, справжність підпису на якій засвідчено адвокатом-нотаріусом Валерією Турбовською 28.12.2018 із апостилем № 83754 суду м. Тель-Аів Держави Ізраїль 03.01.2019 та за наявності заяви покупця про те, що у шлюбі чи у фактичних шлюбних відносинах він не перебуває, зміст якої доведено до відома нового покупця та продавця (пункт 14 цього договору).

Сторони цього договору також погодили, що частково сплачений покупцем гарантійний (забезпечувальний) платіж в сумі 1 099 236,58 грн, зараховується в якості оплати гарантійного (забезпечувального) платежу на користь нового покупця та не підлягає поверненню продавцем покупцю. Будь-які взаєморозрахунки між покупцем та новим покупцем у зв`язку з укладенням цього договору узгоджуються і проводяться між ними окремо. Покупець та новий покупець гарантують та підтверджують продавцю, що не проведення новим покупцем будь-яких взаєморозрахунків з покупцем у зв`язку із укладенням цього договору, не є підставою для розірвання цього договору чи визнання його недійсним.

Укладений між сторонами 09 січня 2019 року договір не містить жодних умов щодо проведення розрахунків між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 за відступлення останній прав за попереднім договором, зокрема ціни такого відступлення.

Наведене, у свої сукупності, дає колегії суддів підстави вважати, що ОСОБА_3 не здійснювала жодних оплат за придбання спірної квартири.

Колегія суддів, враховуючи наведене, а саме зміст укладених між сторонами договорів, критично оцінює заяву ОСОБА_9 від 17 березня 2023 року (зроблену вже під час розгляду справи судом першої інстанції), в якій він стверджує, що розрахунок за договором про заміну сторони в зобов`язанні (відступлення прав) від 09 січня 2019 року проведено в повному обсязі та про відсутність претензій майнового чи іншого характеру до ОСОБА_3 , адже така суперечить як змісту цих договорів, так і є недобросовісною, з огляду на час її подання.

Аналізуючи зміст та обставини підписання позивачем заяви 28 грудня 2018 року, колегія суддів доводить таких висновків.

Тлумачення статті 64 СК України дозволяє стверджувати, що: по-перше, договори між подружжям є родовим поняттям і охоплює собою як пойменовані (купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, шлюбний договір тощо), так і не пойменовані договори; по-друге, договори між подружжям можуть одночасно бути укладені як щодо роздільного, так і стосовно спільного майна; по-третє, допускається укладення договору поміж подружжям про відчуження «частки в спільній сумісній власності», в якому відбудеться визначення частки і її відчуження на користь іншого із подружжя.

У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин.

До односторонніх правочинів, зокрема, належить: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору.

При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) однією стороною. Разом з тим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може бути видання довіреності двома і більше особами, спільний заповіт подружжя тощо. Результат аналізу розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на:

суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини;

такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)).

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Справа, що переглядається обтяжена іноземним елементом, а саме позивачем, який є громадянином Держави Ізраїль, відповідачка є громадянкою України.

Цивільному праву притаманна презумпція правомірності та добросовісності дій (поведінки) усіх учасників цивільних відносин. Переважна частина приватноправових відносин виникають, розвиваються та припиняються відповідно до очікувань сторін у правомірному і добросовісному ракурсі. Цивільне правопорушення є певним ексцесом, нечастим винятком у переважно правомірному розвитку цивільних відносин.

Судами встановлено, що текст заяви від 28 грудня 2018 року ОСОБА_7 було перекладено на іврит, а також на російську мову Валерією Турбовською, яка є одночасно адвокатом та нотаріусом в Державі Ізраїль, а також те, що нею засвідчено лише справжність підпису ОСОБА_1 на цій заяві, без роз`яснення йому її змісту, зокрема положень п. 3 ч. 3 ст. 57 Сімейного кодексу України.

За таких обставин, отримання належним чином оформленої згоди позивача на придбання відповідачкою будь-якого нерухомого майна на території Львівської області, шляхом укладення та підписання нею чи її представником попередніх договорів купівлі-продажу, договорів купівлі-продажу, договорів про внесення змін до раніше укладених договорів, договорів про їх розірвання, договорів про відступлення прав (заміну сторони в зобов`язанні), щодо яких буде досягнута згода, на умовах на її власний розсуд чи на розсуд представника, при цьому зазначаючи, що такі правочини відповідають інтересам нашої сім`ї, та погоджуюсь з тим, щоб умови договорів (в тому числі суми договорів) визначалися моєю дружиною чи її представником самостійно, свідчить про придбання такого майна у спільну сумісну власність.

За обставинами справи, що переглядається, зазначення в заяві від 28 грудня 2018 року, підписаній позивачем на українській мові, про те, що він просить вважати набуте нерухоме майно особистою приватною власністю дружини, оскільки воно набувається за особисті кошти відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 57 Сімейного кодексу України, і як наслідок зазначення у пункті 4.5 договору від 20 червня 2019 року про те, що до відома продавця, в особі представника, доведено, що квартира, яка набувається за цим договором, вважатиметься особистою приватною власністю покупця, оскільки купівля здійснюється за її особисті кошти, що підтверджується заявою чоловіка покупця ОСОБА_5 , підпис на якій нотаріально засвідчено адвокатом-нотаріусом Держави Ізраїль Валерією Турбовською, 28 грудня 2018 року, саме по собі, без доведення відповідачкою обставин придбання спірної квартири повністю за її кошти, не спростовує презумпцію спільності набутої відповідачами квартири саме у спільну сумісну власність.

Схожий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 724/1427/18 (провадження № 61-12861св19) та від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

При цьому, колегія суддів враховує і процесуальну поведінку позивача, який не визнав, що повністю розумів зміст підписаної ним 28 грудня 2018 року заяви, адже такий йому ніким не роз`яснено, а йому особисто норми матеріального права України, зокрема СК України, не відомі.

Таким чином, спірна квартира набута відповідачем у період перебування у шлюбі з позивачем, доказів, які б підтверджували факт придбання квартири за особисті кошти, фляду.

За таких обставин суд першої інстанції зробив невірний висновок, що ОСОБА_3 спростувала презумпцію спільності майна подружжя, відтак необґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Враховуючи вищенаведене , колегія суддів приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а з огляду на презумпцію рівності часток подружжя, вважає підставними позовні вимоги ОСОБА_1 та визнає за ним та за ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_17 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 11.04.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк