Справа № 932/4236/23
Провадження №2/932/1223/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2024 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого - судді Овчиннікової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

за участю позивача ОСОБА_2 ,

за участю представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Високовольтні мережі» про визнання протиправним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2023 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Майоров С.В. звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ТОВ «ДТЕК Високовольтні мережі» про визнання протиправним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги мотивує тим, що він 26.12.2001 року був прийнятий на роботу майстром (ЛМП) Краматорської енергодільниці за переводом з Краматорських електричних мереж ОАО «Донецькобленерго». 01.01.2019 року наказом № 266-к від 29.12.2018 року позивача переведено на посаду майстра бригади із обслуговування та ремонту повітряних ліній електропередачі служби ліній електропередач високовольтних електричних мереж. В подальшому відповідач змінив назву та було перейменовано в ТОВ «ДТЕК Високовольтні мережі», де позивач працює на посаді майстра бригади з обслуговування та ремонту електропередач служби ліній електропередач операційної дирекції.

Позивач зазначає, що 11.07.2022 року отримав виписку з наказу № 113-к від 20.06.2022 року «Про призупинення дії трудового договору», який особисто не отримував та вважає його безпідставним, необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства. Позивач вважає вказане призупинення дії трудового договору незаконним, таким, що порушує його права та законні інтереси, тому просить суд визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «ДТЕК Високовольтні мережі» від 20 червня 2022 року № 113-к «Про призупинення дії трудового договору» в частині призупинення з 20 червня 2022 року дії трудового договору з позивачем. Стягнути з ТОВ ДТЕК «Високовольтні мережі» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 червня 2022 року по 02 травня 2023 року в сумі 294 690,72 грн. Допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено підготовче судове засідання.

У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позовної заяви підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з викладених у ній обставин.

У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечувала у повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. До суду подала відзив на позовну заяву, вказувала на пропуск позивачем строку позовної давності. Вважала, що позовні вимоги є необґрунтованими, тому не підлягають задоволенню, оскільки відповідачем було призупинено дію трудових договорів з працівниками через неможливість забезпечення їхньої безпеки під час роботи в небезпечних прифронтових зонах Донецької області. Не заперечувала, що трудові договори з членами бригади майстра ОСОБА_2 було поновлено в січні березні 2023 року. З ОСОБА_2 не поновлено трудовий договір, оскільки він вимагає безпечні умови праці, а підприємство не може їх забезпечити. Позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є незаконними і не підлягають задоволенню з огляду на встановлений механізм відшкодування заробітної плати працівнику за час призупинення дії трудового договору, встановлений ч. 4 ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Заперечували проти розміру витрат на правничу допомогу в сумі 10000 грн., вважала дану суму завищеною, без належного обгрунтування з боку позивача.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, позивача, свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

26.12.2001 року згідно до наказу № 383-к ОСОБА_2 був прийнятий на роботу майстром (ЛМП) Краматорської енергодільниці за переводом з Краматорських електричних мереж ОАО «Донецькобленерго».

Згідно до наказу № 266-к від 29.12.2018 року позивача з 01.01.2019 року переведено на посаду майстра бригади із обслуговування та ремонту повітряних ліній електропередачі служби ліній електропередач високовольтних електричних мереж.

Згідно до наказу № 113-к від 20.06.2022 року, з позивачем було припинено дію трудового договору з 20.06.2022 року. Оскаржуваний наказ відповідачем було доведено до позивача шляхом надсилання у месенджер «VIBER», що не суперечить ст. 7 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, що діяла до 19.07.2022).

Відповідно до cт. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників підприємств, установ, організацій.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Разом з тим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено воєнний стан, який в подальшому продовжено.

Згідно з пунктом 3 Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до п.п. 5 п. 1 ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене, положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (станом на момент видачі оскаржуваного наказу) призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже , роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку з військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 01 червня 2023 року у справі №149/1089/22 (провадження №61-292св23), від 14 лютого 2024 року у справі №464/2944/22 (провадження №61-13092ск23), від 28 лютого 2024 року у справі №465/3919/22 (провадження N 61-17848 св 23).

Таким чином, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.

Водночас, як випливає з аналізу положень частини 1 статті 13 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», таке право роботодавця щодо призупинення трудового договору з працівником настає за певних умов, зокрема, абсолютна неможливість через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Враховуючи викладене вище правове регулювання питання призупинення дії трудового договору через неможливість забезпечити працівника роботою у зв`язку із військовою агресією проти України, суд констатує, що відповідне рішення роботодавця буде обґрунтованим, якщо у зв`язку з військовими діями виконання конкретним працівником покладених на нього трудових завдань буде об`єктивно неможливим і для встановлення таких обставин роботодавець має надати відповідні докази.

Однак, за обставин даної справи відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що позивач ОСОБА_2 не міг виконувати станом на 20.06.2022 року (дата прийняття оскаржуваного наказу про призупинення дії трудового договору) своїх трудових обов`язків через військові дії проти України.

Не можна погодитися з доводами відповідача про те, що відсутність для позивача причини неможливості виконання роботи не є перешкодою для призупинення трудових відносин, зважаючи на наявність таких причин у відповідача, оскільки за змістом ст. 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" призупинення дії трудового договору може мати місце у разі, якщо військова агресія проти України є перешкодою як для надання працівнику роботи (призупинення з ініціативи роботодавця, як у даній справі), так і якщо військові дії перешкоджають виконанню працівником роботи (призупинення з ініціативи працівника).

Проте, як вже зазначалося, роботодавець не довів, що військові дії в державі унеможливили виконання позивачем покладених на нього трудових обов`язків.

Також відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що виключають можливість виконання обов`язків обома сторонами трудового договору.

Позивач виявляв бажання та мав об`єктивну можливість працювати та виконувати свої обов`язки на робочому місці. Водночас, відповідачем не доведено неможливості відновлення надання роботи позивачу після простою, так як ТОВ ДТЕК «Високовольтні мережі» працювало і працівники свої функції виконували, жодних даних про те, що робоче місце позивача знищене в результаті бойових дій чи передане в розпорядження іншого працівника тощо, матеріали справи не містять.

Суд зауважує, що під час розгляду справи не знайшов свого підтвердження той факт, що відповідач був позбавлений можливості надати роботу позивачу, зокрема і в тому числі хоча б частково, дистанційно або застосувати інший механізм - встановлення скороченої тривалості робочого часу, дня, тижня чи продовження застосування простою, переведення на іншу роботу, яку здатен виконувати позивач відповідної до своєї кваліфікації та досвіду роботи.

Більш того, з показань допитаних в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 судом встановлено, що свідки є членами однієї бригади в ТОВ «ДТЕК Високовольтні мережі», де майстром бригади до 20.06.2022 року працював позивач ОСОБА_2 . Зі свідками також з 20.06.2022 року відповідачем було призупинено дію трудового договору. В бригаді всього 5 осіб працювало: майстер ОСОБА_2 та 4 монтери. З чотирма монтерами в січні-березні 2023 року трудові договори було поновлено, всі четверо продовжують працювати, наразі виїжджають на виклик в касках , на броньованому автомобілі у супроводі саперів, місця роботи: м.Селидове, м.Покровськ, м.Лиман, м.Курахове Донецької області, виїзди в прифронтову зону становлять небезпеку для працівників. Свідкам відомо, що ОСОБА_2 звертався до керівництва підприємства з заявою про поновлення трудового договору.

Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору можуть свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Окрім цього, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Аналіз положень КЗпП України дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.

Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник саме з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

Призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень статті 13 Закону України №2136-ІХ від 15.03.2022 року "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки.

Визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору свідчить про фактичну наявність вимушеного прогулу працівника, викликаного незаконним наказом роботодавця.

Тому у даному випадку, керуючись відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України принципами верховенства права, з метою відновлення порушених трудових прав працівника, необхідно застосувати аналогію закону, що передбачено ст.ст. 2, 5, ч. 9 ст. 10 ЦПК України, положення ст. 235 КЗпП якої передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, суд звертає увагу, що під час розгляду справи ні позивачем, ні відповідачем не надано доказів працевлаштування позивача та (або) отриманням ним заробітку (доходу) у період призупинення відповідачем дії трудового договору з 20.06.2022 року по 02.05.2023 року, за яких суд мав би підстави дійти висновку про те, що позивач не був позбавлений заробітку (доходу), як єдиного засобу існування (забезпечення потреб життєдіяльності).

Доводи відповідача про те, що законодавство передбачає право працівника на оскарження наказу про призупинення дії трудового договору, при цьому право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при скасуванні такого наказу за працівником не передбачено, суд вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_2 фактично відсторонили від роботи без збереження заробітної плати, тому в даному випадку можливим є застосування положень ст. 235 КзпП України.

Середній заробіток за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 (в подальшому - «Порядок № 100»).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

Судом встановлено, що згідно наказу № 113-к від 20.06.2022 року, призупинено дію трудового договору з ОСОБА_2 . Відтак, період вимушеного прогулу тривав з дати призупинення дії трудового договору (20.06.2022 року) по дату звернення до суду з позовом (02.05.2023 року) становить 227 робочих днів.

Суд вважає, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, тому з відповідача на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню середній заробіток за час перебування його у вимушеному прогулі: середньоденна заробітна плата ( середньогодинна заробітна плата 173,94 грн. х 8 годин) 1391,52 грн. х 227 робочих днів = 315875,04 грн.

Що ж стосується позовних вимог в частині розподілу судових витрат, то суд виходить з наступного.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Так, зокрема, частинами першою та другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу (правову) допомогу представником позивача адвокатом Майоровим С.В. надано договір про надання правової допомоги № 10 від 04.02.2023 року, копію квитанції до прибутковго касового ордера № 10 від 02.05.2023, копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 02.05.2023, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДН № 4733, акт виконаних робіт від 02.05.2023 року.

Але, з урахуванням складності даної справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначена представником позивача вартість та обсяг виконаної адвокатом роботи у розмірі 10 000,00 грн. є завищеними та належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат.

Суд вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу виходить з того, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір.

Зважаючи на вказане та зважаючи на заяву представника відповідача про відмову у задоволенні цих вимог позивача, суд приходить до переконання, що ОСОБА_2 поніс все ж витрати на правничу допомогу, пов`язану з позасудовим врегулюванням спору, направленням запитів, оформленням заяв та клопотань, адресованих суду, складанням позовної заяви, прийняттям участі адвоката судових засідання загальною тривалістю 2 години 13 хвилин ( 11.10.2023 року тривалістю 12 хвилин, 08.02.2024 року тривалістю 1 година 45 хвилин, 15.04.2024 року тривалістю 16 хвилин без врахування перебування судді в нарадчій кімнаті), а тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню і з ТОВ «ДТЕК Високовольтні мережі» слід стягнути на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті правової допомоги в розмірі 7 000 грн. 00 коп. В задоволенні іншої частини цих вимог слід відмовити за необгрунтованістю.

Приймаючи до уваги, що при подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про поновлення на роботі, то у зв`язку із задоволенням позовних вимог про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн. (мінімальна ставка за вимоги немайнового характеру - поновлення на роботі.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити рішення суду в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 128, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 280, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю « ДТЕК Високовольтні мережі», третя особа ОСОБА_6 , про визнання протиправним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «ДТЕК Високовольтні мережі» ( ) № 113-к від 20 червня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Поновити з 20.06.2022 року дію трудового договору, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «ДТЕК Високовольтні мережі».

Стягнути з ТОВ «ДТЕК Високовольтні мережі» ( ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період з 20.06.2022 по 02.05.2023 в розмірі 315875,04 грн. без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ТОВ «ДТЕК Високовольтні мережі» ( ) на користь держави судовий збір у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Стягнути з ТОВ «ДТЕК Високовольтні мережі» ( ) на користь позивача ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу в розмірі 7000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 17.04.2024 року.

Суддя О.С. Овчиннікова