Провадження № 2/344/907/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Устинської Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, стягнення судових витрат

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_1 адвокат Сковронський В.І. звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, стягнення судових витрат. В обґрунтування позову зазначив, що 16.08.2007 року позивач уклала Договір про іпотечний кредит №394 із ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк, згідно з яким Банк надав Позивачу 29 385 Євро для оплати вартості об`єкта нерухомості на підставі Попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна № 570-Д від 10.08.2007 року. Виконання зобов`язання за Договором про іпотечний кредит забезпечувалося іпотекою на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Предметом Попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна №570-Д від 10.08.2007 року є трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 . Згідно Свідоцтва про право власності, за Позивачем 15.02.2008 року зареєстровано право власності на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 . 23.06.2023 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області ухвалив рішення у справі № 344/21160/21, яким встановив факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу Позивача та Відповідача в період з 1 січня 2004 року по 2019 рік включно; визнав трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 87,4 кв.м., об`єктом спільної сумісної власності подружжя Позивача та Відповідача; визнав за Відповідачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . 17.12.2020 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області ухвалив рішення у справі № 344/18043/19, яким встановив, що «Відповідач не проживає в квартирі АДРЕСА_1 понад один рік, не несе витрати по утриманню житла», тобто Відповідач і Позивач проживають окремо з осені 2018 року, оскільки однорічний строк відраховується з моменту подання позову в даній справі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21.10.2016 року по справі №344/19113/14-ц на користь кредитора ПАТ «Альфа Банк» із Позивача стягнуто 495 462,89 грн. заборгованості за договором про іпотечний кредит № 394 від 16.08.2007 року. Позивач з метою погашення наявної заборгованості уклав Додаткову угоду від 14.08.2020 року до Договору про іпотечний кредит № 394 від 16.08.2007 року. 14.08.2020 року Позивачем сплачено 495 462,90 грн. заборгованості за Договором № 394 від 16.08.2007 року. Окрім цього, 25.08.2020 року Позивачем сплачено 16 000,00 грн. винагороди приватному виконавцю у зв?язку з примусовим виконанням рішення Івано-Франківського міського суду від 21.10.2016 року по справі №344/19113/14-ц про стягнення з Позивача заборгованості за договором про іпотечний кредит № 394 від 16.08.2007 року.

В Рішенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі № 344/21160/21 від 23.06.2023 року вказується, що «не зважаючи на наявність у Позивача кредитних правовідносин пов`язаних з придбанням спірної квартири та рішення суду про стягнення з неї боргу, суд констатує, що виникнення права власності на спірне майно у відповідачки відбулось у 2008 році, тобто у період спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому оформлений на ім`я відповідачки кредит слід вважати таким, який вчинений в інтересах сім`ї, що відповідає ст. 65 СК України, в якій визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї». При цьому, в Рішенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі № 344/21160/21 від 23.06.2023 року «окремо суд висловлює свою позицію щодо рішення суду про стягнення з Відповідача грошових коштів, які пов`язані із придбанням спірної квартири та довідки про стан кредиторської заборгованості, та зазначає, що за результатами розгляду цієї справи Позивач не позбавлена права регресної вимоги до Відповідача». У зв`язку з тим, що Позивач погасила заборгованість за Договором про іпотечний кредит № 394 від 16.08.2007 року у розмірі 495 462,89 грн.+16 000,00 грн.= 511 462,89 грн. після припинення фактичних шлюбних відносин, а отже за свої особисті кошти - Відповідач зобов`язаний повернути Позивачу половину сплаченої суми - 255 731,45 грн.

04.12.2023 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він вважає доводи позовної заяви необгунтованими та безпідставними, оскільки кошти у розмірі 511 642,89 грн., які були сплачені від імені позивички як останній платіж по договору кредиту, це спільні гроші подружжя, які були заощаджені ними спільно ще під час проживання однією сім`єю і які позивачка привласнила. Позивачка не мала таких коштів, адже її дохід значно менший ніж сплачена сума і відповідно зібрати за 8 місяців таку суму у відповідності з її розміром доходів вона не могла. Крім того, позивачка на надала доказів наявності та використання для погашення боргу саме особистих коштів. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.70-75).

21.12.2023 року представник позивача подав відповідь на відзив (а.с.93-97).

08.01.2024 року відповідач подав заперечення на відповідь на відзив (а.с.112-114).

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задоволити.

Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову, просили відмовити.

Заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 16 серпня 2007 року, позивачка ОСОБА_1 уклала договір про іпотечний кредит №394 із ЗАТ АКБ «Промінвестбанк» на суму 29 385 (двадцять дев`ять тисяч триста вісімдесят п`ять) євро, що за курсом НБУ на дату укладення договору становить 199 976, 09 грн., для оплати вартості об`єкта нерухомості на підставі Попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна № 570-Д від 10.08.2007 року. (а.с.9-16, 22-25).

Згідно копії свідоцтва про право власності, ОСОБА_1 15.02.2008 зареєструвала право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_3 , (а.с.26).

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Альфа Банк» звертався до ОСОБА_1 з вимогою про досудове врегулювання спору (а.с.78).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 жовтня 2016 року по справі №344/19113/14-ц на користь кредитора ПАТ «Альфа Банк» із відповідача ОСОБА_1 стягнуто 495 462,89 грн. заборгованості за договором про іпотечний кредит №394 від 16.08.2007 (а.с.45-47).

14.08.2020 року між АТ Альфа-Банк та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до Договору про іпотечний кредит № 394 від 16.08.2007 року (а.с.48-49).

14.08.2020 року Позивачем ОСОБА_1 сплачено 495 462,90 грн. заборгованості за Договором про іпотечний кредит № 394 від 16.08.2007 року, що підтверджується квитанцією №1225482 від 14.08.2020 року (а.с.50).

25.08.2020 року ОСОБА_1 сплачено 16 000,00 грн. винагороди приватному виконавцю, у зв?язку з примусовим виконанням рішення Івано-Франківського міського суду від 21.10.2016 року по справі №344/19113/14-ц, що підтверджується квитанцією №0.0..1 (а.с.51)

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 грудня 2020 року по справі №344/18043/19 визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.42-44).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.06.2023 року встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 1 січня 2004 року по 2019 рік включно. Визнано трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 87,4 кв.м., об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили 01.08.2023 року (а.с.27-41).

Відповідно до довідки про доходи виданої ТОВ спец-автотехніка-М, ОСОБА_1 працює у ТОВ спец-автотехніка-М на посаді Менеджера в оптовій торгівлі та загальна сума доходу за період з 01.07.2020 року по 31.12.2020 року без врахування аліментів становить 21 486,89 грн. (а.с.79).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми сплачених доходів та утримання податків, з квітня 2015 року до вересня 2017 року відсутня інформація про доходи ОСОБА_1 (а.с.80-83).

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Як викладено у висновках у Постанові від 30 червня 2020 року у справі N 638/18231/15-ц (провадження N 14-712 цс 19) Великої Палати Верховного Суду, відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погоджується з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі N 537/6639/13-ц (провадження N 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі N 334/5907/14-ц (провадження N 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі N 638/18231/15-ц (провадження N 14-712цс19).

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя. Тобто аналізуючи договір позики, кредитор оцінює всі ризики боржника. Якщо боржник перебуває у шлюбі, і в договорі позики чітко не визначено, що кошти будуть використані для особистих потреб, кредитор розуміє, що зобов`язання за укладеним кредитним договором чоловіка і дружини будуть солідарними. Отже, якщо один з подружжя не підписує фактично договір позики, він все одно стає учасником правових відносин,і після розлучення не звільняється від обов`язків їх виконання.

Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.

Як встановлено рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.06.2023 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 1 січня 2004 року по 2019 рік включно.

Крім того, в даному рішенні зазначено Окремо суд висловлює свою позицію щодо рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, які пов`язані із придбанням спірної квартири та довідки про стан кредиторської заборгованості, та зазначає, що за результатами розгляду цієї справи ОСОБА_1 не позбавлена права регресної вимоги до ОСОБА_2 . Відтак, не зважаючи на наявність у відповідачки кредитних правовідносин пов`язаних з придбанням спірної квартири та рішення суду про стягнення з неї боргу, суд констатує, що виникнення права власності на спірне майно у відповідачки відбулось у 2008 році, тобто у період спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому оформлений на ім`я відповідачки кредит слід вважати таким, який вчинений в інтересах сім`ї, що відповідає ст. 65 СК України, в якій визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що "пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи" (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

У Постанові від 07.10.2020 року у справі № 752/7501/18, Верховний Суд вказав, тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідна позиція закріплена, зокрема, і в Постанові КЦС ВС від 24.05.2022 у справі № 333/911/20.

Так, в постанові ВС від 19.05.2022 року у справі № 203/284/17, висвітлена наступна позиція: «якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, вони повинні враховуватися при поділі майна подружжя. Умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя».

У Постанові ВС від 14.06.2022 у справі № 2011/13610/12, зазначено, «оскільки використано кредит в інтересах сім`ї, дружина позичальника несе солідарну відповідальність за неповернення боргу відповідно до частини четвертої статті 65 СК України».

У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок них майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. До такого висновку дійшов КЦС ВС у постанові від 02.06.2022 у справі № 640/1846/19.

01.09.2022 року Верховним Судом розглянуто справу № 295/9244/17, в рамках якої особа звернулася, зокрема, з вимогою про визнання боргу колишнього подружжя спільним зобов`язанням та стягнення коштів в порядку регресу. В частині щодо розподілу боргових зобов`язань подружжя ВС вказав, «виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі N 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі N 712/6574/16-ц (провадження N 61-17824св18).

Як встановлено судом, погашення заборгованості здійснено позивачкою уже після припинення спільного проживання з відповідачем.

Відповідачем та його представником не надано жодних доказів, що кошти, які позивачка оплатила на погашення заборгованості були спільним майном позивача та відповідача.

Представником позивача до матеріалів справи долучено нотаріально посвідчені заяви від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 18.12.2023 року, в яких дані особи підтверджуть, що в середині серпня 2020 року ОСОБА_3 , яка є матір`ю позивачки, передала ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 350 000 грн., а ОСОБА_4 , який є братом позивачки, передав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5 500 доларів США, для того що вона змогла погасити заборгованість за договором про іпотечний кредит (а.с.107,108).

Отже, позивачем надано суду належні та достатні докази сплати кредитної заборгованості за особисті кошти після припинення проживання однією сім`єю з відповідачем.

Таким чином, з урахуванням вище встановленого, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 255 731, 45 грн. на відшкодування 1/2 частини зобов`язання за договором про іпотечний кредит, виконаного особисто нею після припинення проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до задволених позовних вимог.

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, які поніс відповідач по справі, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 3 статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень частини 1 статті 12, частини 1 статті 6 та статті 17 Закону № 5076 є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю в поєднанні з витягом з Єдиного реєстру адвокатів України (що може бути сформований і в електронному виді) на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги.

Згідно пунктів 1, 2, 6 частини 1 та частини 2 статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Згідно частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

В обґрунтування заявленої суми на надання правової допомоги представником позивача надано копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 18.10.2023 року укладеного між Адвокатом Сковронським В.І. та Басюрин О.Д. (а.с.52), додаток №1 договору про надання правничої (правової) допомоги від 18.10.2023 року (а.с.53), квитанцію до прибуткового касового ордеру №5 від 03.11.2023 року про оплату правової допомоги в розмірі 12 000 грн. та квитанцію до прибуткового касового ордеру №8 від 18.12.2023 року про оплату правової допомоги в розмірі 7 500 грн. (а.с.54,109)

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторін тощо (постанова Верховного Суду від 01 вересня 2022 року в справі № 640/16093/21).

Верховний Суд у постанові від 25.07.2023 року у справі №340/4492/22 прийшов до висновку, що наявність або відсутність заперечень процесуального опонента проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення лише для розв`язання питання про співмірність судових витрат на правову допомогу, заявлених до відшкодування. Водночас, це не впливає на обов`язок перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим критеріям.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 19 500,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки така сума, відповідає критерію розумності, співмірності та ґрунтується на вимогах закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.3,8,19,41,55,124,129 Конституції України,ст.17,60,61,63,65,69,70,71,74 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, стягнення судових витрат - задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 половину погашеної заборгованості за договором про іпотечний кредит №394 від 16.08.2007 року в розмірі 255 731 (двісті п`ятдесят п`ять тисяч сімсот тридцять одну) гривню 45 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_5 (дві тисячі п`ятсот п`ядесят сім) гривень 31 коп. судового збору та 19 500 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот) грн. витрат на правову допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: Повний текст рішення виготовлено 22.02.2024 року

Суддя Пастернак І.А.