СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/7411/23

пр. № 2/759/376/24

09 січня 2024 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Бабич Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Стеблецького В.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,-

ВСТАНОВИВ:

26.04.2023 р. до суду надійшов вказаний позов, який мотивовано тим, що 19.07.2008 року між сторонами по справі було укладено шлюб. Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 11.02.2022 року у справі № 939/2937/21 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 19 липня 2008 року виконавчим комітетом Немішаївської селищної ради Бородянського району Київської області (актовий запис N 23), розірвано. На теперішній час в провадженні Бородянського районного суду Київської області знаходиться цивільна справа №939/1804/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя. Оскільки у позові про поділ спільного сумісного майна подружжя не було враховано все набуте за час шлюбу, ОСОБА_2 було подано зустрічний позов до ОСОБА_3 . В свою чергу, відповідач у відзиві на зустрічний позов, посилаючись на укладений між ним та ОСОБА_4 договір позики від 12.06.2021 року, просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. Саме з відзиву на зустрічний позов ОСОБА_2 стало відомо про укладення 12.06.2021 року договору позики та наявність судового рішення від 16.03.2022 року у справі № 759/29349/21 про стягнення заборгованості за договором позики. ОСОБА_2 звернулася до Бородянського районного суду Київської області з заявою про про збільшення позовних вимог у справі №939/1804/22. Однак, ухвалою Бородянського районного суду від 31.03.2023 року у справі №939/1804/22 у задоволенні заяви ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог відмовлено.Позивач вважає, що договір позики від 12.06.2021 року є недійсним у зв`язку із його фіктивністю, оскільки дії ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є батьком і сином, спрямовані на зменшення складу спільного сумісного майна подружжя та, відповідно, вплив на вирішення спору щодо поділу цьогоо майна. Зазначивши при цьому, що згідно з п. 1.1 договору позики від 12.06.2021 у позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти на придбання автомобіля марки «Toyota Land Cruiser Prado», 2011 року випуску, за VIN кодом: НОМЕР_1 , номерний знак: НОМЕР_2 у розмірі 700 000 гривень. При цьому позивач зазначає, що номерні знаки, які вказані в договорі позики - НОМЕР_2 , були зареєстровані за цим транспортним засобом тільки 26.11.2021 року, тобто майже через 5 місяців після укладення договору позики від 12.06.2021 року. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 15.06.2021 р. при реєстрації автомобіля було видано зовсім інші номерні знаки, а саме: НОМЕР_4 , що підтверджується той факт, що договір був укладений після перереєстрації автомобіля на батька відповідача, тобто вже після 26.11.2021 року. Таким чином, всі дії вчинялися відповідачем виключно для приховання майна та неврахування його при поділі майна та не були спрямовані на реальне настання правових наслідків. В грудні 2021 року, відразу після перереєстрації автомобіля, для створення видимості укладення договору позики, ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_3 з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.03.2022 року у справі 759/29349/21 позовну заяву ОСОБА_4 було задоволено. При цьому, станом на теперішній час ОСОБА_3 так і не подав виконавчий лист до виконання, адже сторони не мали наміру на реальне укладення договору та досягнення правового результату. Зазначене свідчить, що відповідач, укладаючи договір позики мав тільки одну мету, приховати від поділу спільне набуте подружжям майно (автомобіль). Отже, оскільки відповідач та його батько не мали наміру на реальне укладення договору позики та його виконання з досягненням правового результату, оспорюваний договір є фіктивним. Також зазначила, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самостійно заробляли та мали змогу за власні кошти покращити житловий будинок та придбати декілька автомобілів, в тому числі і автомобіль «Toyota Land Cruiser Prado». Посилаючись на те, що дії ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є умисними, а договір створений з метою впливу на вирішення спору щодо поділу спільного майна подружжя та має усі ознаки фіктивності, наявні правові підстави для визнання договору позики від 12.06.2021 року недійсним.

Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 01,05.2023 р. (а.с.22).

Не погоджуюсь з ухвалою суду відповідач подав апеляційну скаргу (а.с.54-66).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01.06.2023, апеляційну скаргу повернуто скаржнику (а.с. 72-73).

05.06.2023 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній проти вимог заперечував, зазначивши, що оснорюваний договір є реальним та був укладений з метою реального волевиявлення (а.с. 76-81).

Ухвалою суду від 25.07.2023 р. витребувано докази у справі (а.с. 126). 30.08.20223 р до суду надійшов лист з повідомлення про неможливість надання інформаційної довідки та зазначено спадкоємців відносно майна померлого ОСОБА_4 (а.с. 130).

Ухвалою суду від 31.08.2023 р. витребувано докази у справі (а.с. 135).

08.09.2023 р. до суду надійшли витребувані докази у справі на підставі ухвали суду від 31.08.2023 р (а.с. 138-193).

Ухвалою суду від 21.09.2023 р. у справі закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с. 197).

За клопотання представника відповідача розгляд справи 02.11.2023 р., було відкладено до 23.11.2023 р (а.с. 209-210).

22.11.2023 р. представник відповідача повторно подав заяву про відкладення розгляду справи (а.с. 213).

В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників процесу, розгляд справи було відкладено на 09.01.2024 р (а.с. 220).

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив її задовольнити з підстав викладених в позові.

В судове засідання 09.01.2024 відповідач та представник відповідача повторно не з`явились, причини неявки суду не відомі, клопотань про відкладення до суду не надходило.

Суд, заслухавши пояснення та доводи представника позивача, розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.07.2008 року (а.с. 6).

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 11.02.2022 року у справі № 939/2937/21 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано, вказана обставина учасниками справи не оспорювалась, а тому доказуванню в силу ст. 82 ЦПК України не підлягає.

На теперішній час в провадженні Бородянського районного суду Київської області знаходиться цивільна справа №939/1804/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Як стверджував позивач оскільки у позові про поділ спільного сумісного майна подружжя не було враховано все набуте за час шлюбу, ОСОБА_2 було подано зустрічний позов до ОСОБА_3 . Відповідач у відзиві на зустрічний позов, посилаючись на укладений між ним та ОСОБА_4 договір позики від 12.06.2021 року, просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. Саме з відзиву на зустрічний позов ОСОБА_2 стало відомо про укладення 12.06.2021 року договору позики та наявність судового рішення від 16.03.2022 року у справі № 759/29349/21 про стягнення заборгованості за договором позики.

ОСОБА_2 звернулася до Бородянського районного суду Київської області з заявою про збільшення позовних вимог у справі №939/1804/22. Однак, ухвалою Бородянського районного суду від 31.03.2023 року у справі №939/1804/22 у задоволенні заяви ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог відмовлено (а.с. 7-8).

Судом встановлено, що 12.06.2021 р. було укладено оспорюваний договір позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 9), які між собою є батьком та сином.

Згідно п.1.1 договору позики від 12.06.2021 у позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти на придбання автомобіля марки «Toyota Land Cruiser Prado», 2011 року випуску, за VIN кодом: НОМЕР_1 , номерний знак: НОМЕР_2 , у сумі 700 000 гривень.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.03.2022 , стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заюоргованість за договором позики від 12.06.2021 р. у розмірі 700 000,00 грн (а.с. 92-96).

Як стверджував позивач по справі виконавчий лист з приводу виконання вказаного рішення суду до виконавчої служби пред`явлено не було. Протилежного суду не надано.

11.05.2022 р. ОСОБА_4 (позикодавець) помер (а.с. 141).

З заявами про прийняття спадщини звернулись його дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_3 (відповідач по справі (а.с. 140, зворотня сторона, 141).

11.04.2023 р. між спадкоємцями майна померлого укладено договір про поділ спадщини, згідно якого автомобіля марки «Toyota Land Cruiser Prado», 2011 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 перейшов у спадкування ОСОБА_3 (а.с. 154, зворотня сторона, 155).

11.04.2023 р. ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом спадщина на яку видано свідоцтво, складається з автомобіля марки «Toyota Land Cruiser Prado», 2011р.в. , д.н.з. НОМЕР_2 (а.с.178).

Постановою державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Черномррченко О.В. від 11.04.2023 р. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за законом на грошові кошти за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.03.2022 р. (а.с. 192), якою встановлено, що виконавчий лист з приводу виконання вказаного рішення не був пред`явлений до виконання.

Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Toyota Land Cruiser Prado», автомобіль 15.06.2021 р. був зареєстрований за ОСОБА_3 з д.н.з. НОМЕР_4 (а.с. 12).

26.11.2021 р, автомобіль «Toyota Land Cruiser Prado» було зареєстровано за іншим власником - ОСОБА_4 - батьком відповідача (а.с. 13).

Як вбачається з скріншоту додатку Опендатаюа, автомобіль «Toyota Land Cruiser Prado» , 2011 р.в., було зареєстровано за іншим власником - ОСОБА_4 26.11.2021 р. та отримано д.н.з. НОМЕР_2 (а.с. 15).

Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Toyota Land Cruiser Prado», останній 26.11.2021 р. був зареєстррваний за ОСОБА_3 з д.н.з. НОМЕР_4 (а.с. 31).

Таким чином, встановлено, що автомобіль «Toyota Land Cruiser Prado», 2011 р.в., отримав номерні знаки НОМЕР_2 26.11.2021 р., тобто до укладання договору позики 12.06.2021 р., яких не було в природі.

Статтею 202 ЦК України визначено, що. правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у .статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до висновків Верховного суду викладених у постанові від 22.01.2020 року у справі № 554/6547/17 для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність числу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля: сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; відомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників ппавочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-187Зцс), від 23 серпня 2017року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстаниій статей 203, 215. 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на ухилення боржника від виконання в майбутньому судових рішень про стягнення з нього грошових коштів.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ст.ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог.

Питання судових витрат вирішити у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керючись ст. ст. 202, 203, 215, 234 ЦК України, ст. ст. 13, 76, 89, 141, 280, 282, 284, 289 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,-задовольнити.

Визнати недійсним договір позики від 12.06.2021 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073 (одну тисячу сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 18 січня 2024 року.

Зазначити дані сторін:

Позивач ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя: Бабич Н.Д.