Справа № 569/2606/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.,

при секретарі Ковальчук О.Б.,

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Мамай І.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рівне цивільну справу за позовом Акціонерного Товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне Товариство «СЕНС БАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 27 серпня 2008 року між Акціонерно-комерційним Банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 733/043-СП14, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 48 000 доларів США.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15.10.2013 року по справі № 569/15686/13-ц позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 задоволено, стягнуто заборгованість по Кредитному договору № 733/043-СП14 від 27.08.2007 року та Кредитному договору № 733/043-СП14-2 від 27.08.2008 року в розмірі 598 761,23 грн. та понесені судові витрати в розмірі 3 441 грн. В зв`язку із не виконання умов договору у відповідача виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 22.11.2022 року становить 326 839,53 грн.

14.07.2023 року відповідачкою подано через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

18.12.2023 року відповідачкою подано через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області клопотання про застосування строків позовної давності.

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує повністю, просить суд їх задоволити.

Відповідачка та її представник адвокат Мамай І.Є. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просять в їх задоволенні відмовити.

Заслухавши думку відповідачки та її представника адвоката Мамай І.Є., дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 27 серпня 2008 року між Акціонерно-комерційним Банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 733/043-СП14, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 48 000 доларів США з терміном погашення 26 серпня 2023 року.

23.12.2011 року внесено зміни до договору, відповідно до якого кінцевим терміном повернення заборгованості є 26.08.2028 року.

Статтями 1049, 1054 ЦК України передбачено, що Позичальник зобов`язаний повернути Кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Частина 2 ст. 1050 ЦК зазначає, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15.10.2013 року по справі № 569/15686/13-ц позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 задоволено, стягнуто заборгованість по Кредитному договору № 733/043-СП14 від 27.08.2007 року та Кредитному договору № 733/043-СП14-2 від 27.08.2008 року в розмірі 598 761,23 грн. та понесені судові витрати в розмірі 3 441 грн. В зв`язку із не виконання умов договору у відповідача виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 22.11.2022 року становить 326 839,53 грн.

На виконання заочного рішення від 15.10.2013 року Рівненським міським судом Рівненської області було видано виконавчий лист по справі № 569/15686/13-ц від 10.04.2014 року.

03.12.2018 року вчинено виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. щодо звернення стягнення на квартиру.

10.10.2019 року старшим державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Карпинською А.Ю. винесено постанову про арешт майна боржника ВП № 60209079.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16.05.2023 року по справі № 569/15686/13-ц замінено сторону у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 569/15686/13-ц виданого 10.04.2014 року про стягнення 598 761,23 грн. з ПАТ «Укрсоцбанк» на АТ «Сенс Банк».

26.11.2021 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області по справі № 569/6167/20 в задоволенні позовних вимог АТ «Альфа Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Рівненського міськвиконкому про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено.

15.06.2023 року головним державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Карпинською А.Ю. винесено постанову про арешт коштів боржника

ВП № 60209079 за виконавчим листом № 569/15686/13-ц від 10.04.2014 року.

Позивач зазначає, що рішення суду по справі № 569/15686/13-ц від 15.10.2013 року не виконано ні в судовому ні в позасудовому порядку.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто з моменту набрання законної сили рішенням суду по справі № 569/15686/13-ц від 15.10.2013 року (дата набрання законної сили: 30.12.2013 року) позивач мав зупинити нарахування процентів за кредитом та мав право на захист своїх прав на умовах ч.2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просить стягнути заборгованість в сумі 326 839,53 грн., яка складається з 53 411,26 грн.- 3% річних та 273 428,28 грн.- інфляційних втрат.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення.

Разом із тим, Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України.

Частина 1 та 5 статті 261 ЦК України визначають початок перебігу позовної давності, зокрема:

- перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила;

- за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У позовній заяві позивач зазначає, що стягує 3% річних та інфляційні втрати, однак жодним розрахунком не підтверджено період такого нарахування та методика здійснення розрахунку. В додаткових поясненнях позивач уже зазначає, що стягує не 3 % річних, а 15 % прострочених процентів, оскільки це передбачено кредитним договором, однак знову не долучає жодного розрахунку та методики свого нарахування заборгованості.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Нарахування інфляційних втрат за наступний період здійснюється з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Вказана правова позиція щодо порядку нарахування інфляційних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/190/18 від 04.06.2019 року та у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 905/600/18 від 05.07.2019 року.

Стягнення інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Такий висновок зазначено у постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 року у справі № 922/4099/17.

Позивач посилається на постанову Верховного Суду від 16.05.2018 року по справі № 459/3560/15 щодо нарахування 3% річних за невиконане рішення суду. Однак в даній постанові мова йде про спір між подружжям у зв`язку з невиконанням судового рішення, на підставі чого виникло право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Варто зазначити, що це стягнення здійснено за наявності розрахунку боргу та в межах 3-х років позовної давності. На підставі чого суд може провести свої розрахунки та перевірити правильність нарахування.

Позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц, де зазначено, що кредитор має право на отримання сум передбачених ст. 625 ЦК України за увесь час прострочення до моменту звернення. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Однак Велика Палата також зазначає, що суд має встановити чи дотримано строки позовної давності. З огляду на зазначене, суд доходить до висновку про застосування строку позовної давності. Крім того в даній постанові мова йде про несвоєчасне виконання рішення суду.

У даній справі рішення суду не виконано на даний момент взагалі.

Позивач посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду по справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року, де зроблено наступний висновок: «Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Однак позивач не зазначив зміст наступного пункту даної постанови: «П.55 З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі ст. 599 та ч. 4 ст. 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом».

Крім того, варто зазначити, що даною постановою у задоволенні касаційної скарги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовлено.

Вказуючи у додаткових поясненнях про стягнення не 3%, а 15% прострочених процентів банк як раз і намагається стягнути з відповідача передбачені договором проценти, а не застосувати відповідальність за прострочення виконання договору передбачену ст. 625 ЦК України.

Позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду по справі № 910/1238/17 від 23.05.2018 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» (далі - ПАТ «Міський комерційний банк») до ПАТ АБ «Укргазбанк» про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами.

Тут позов одного банку до іншого про безпідставне зберігання грошових коштів. З відповідача слід стягнути проценти за користування чужими грошовими коштами за відповідний період на підставі ст.ст. 536, 1048, 1212, 1214 ЦК України у розмірі згідно з наданим позивачем розрахунком. У даній справі знову є розрахунок від дати виникнення боргу до дати погашення в межах строку позовної давності.

Таким чином, позивач посилається на судову практику, яка зазначає про стягнення боргу в межах позовної давності та після сплати боргу з порушенням строку.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частина 1 ст. 1049 ЦК вказує, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Кінцевим терміном повернення заборгованості по договору № 733/043-СП14 є 26.08.2028 року.

П. 4.4 Кредитного Договору від 27 серпня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 № 733/043-СП14 визначено, що у разі невиконання Позичальником обов`язків визначених пп.3.3.7 та 3.3.8 (сплата кредиту) Договору, протягом 90 днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

ОСОБА_1 не сплачувала кредит, відповідно строк користування кредитом вважався таким, що сплив.

Частина 2 ст. 1050 ЦК України зазначає, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Банком надіслано письмове повідомлення з вимогою в 30 - денний термін з дня отримання листів повернути в повному обсязі кредит, проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції № 02-06/741 від 30.05.2013 року.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15.10.2013 року по справі № 569/15686/13-ц позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 задоволено, стягнуто заборгованість по Кредитному договору № 733/043-СП14 від 27.08.2007 року та Кредитному договору № 733/043-СП14-2 від 27.08.2008 року в розмірі 598 761,23 грн. та понесені судові витрати в розмірі 3 441 грн.

Рішення суду набрало законної сили 30.12.2013 року.

Таким чином, строк користування кредитом сплив, борг та проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України банк стягнув в судовому порядку. Строк кредитування припинено.

З 30.12.2013 року розпочато відлік позовної давності для застосування відповідальності за ст. 625 ЦК України.

Далі виконання рішення суду відбувається в примусовому порядку шляхом відкриття виконавчого провадження.

Виконавче провадження за даним рішенням суду відкрито лише 10.10.2019 року за виконавчим листом по справі № 569/15686/13-ц від 10.04.2014 року. Причини такого тривалого не направлення виконавчого листа на виконання суду невідомі, однак відбулося це з вини позивача.

Невиконання відповідачем рішення суду протягом строку з 10.04.2014 року до 10.10.2019 року виникло з вини саме позивача через не направлення виконавчого листа на виконання.

Стаття 257 ЦК України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частина 3, 4 ст. 267 ЦК України зазначає наслідки спливу позовної давності, зокрема:

- позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення;

- сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачкою подано клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена, наприклад, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19, пункти 6.43, 6.44).

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).

За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 р., передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

З урахуванням наведеного три відсотки річних та інфляційні втрати, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню в межах трирічної позовної давності.

Суд має встановити чи дотримано строки позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Це означає, що кредитор може звернутися до суду про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України з моменту сплати грошового зобов`язання боржником з порушенням строків і лише в межах 3- х років.

В випадку даної справи, сплати боргу не було.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив строку виконання відбувся з моменту набрання законної сили по справі № 569/15686/13-ц від 15.10.2013 року.

Тобто строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення за ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем пропущено. Клопотання про поновлення такого строку у зв`язку з поважними причинами не пред`явлено.

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 512, 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 133, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного Товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Суддя Рівненського

міського суду О.Я. Тимощук