Справа № 562/3371/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

"08" квітня 2024 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області

в складі: головуючого судді Кушніра О.Г.,

секретар судового засідання Бєлявської А.С.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача-адвокат Затинний С.С.,

представник відповідача-адвокат Пилипчук Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Здолбунів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и в:

У поданій в суд заяві позивач ОСОБА_1 просить визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю, обґрунтовуючи тим, що після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_2 проживає окремо від неї та дитини, у зв`язку з чим виникають непорозуміння та спори щодо місця проживання їх спільної доньки.

У відзиві на позов відповідач позові вимоги не визнає, мотивуючи тим, що він не заперечує того факту, що їх дитина ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю і це відповідає домовленості між ними та інтересам дитини, що свідчать про відсутність жодного спору між батьками і такі обставини наявності спору не зазначено у висновку Служби у справах дітей Рівненської міської ради. А тому підстави для судового захисту відсутні.

У відповіді на відзив позивач не погодився з доводами відповідача, оскільки право позивача на визначення місця проживання дитини шляхом звернення з позовом до суду передбачено законом і хоча відповідач не заперечує щодо проживання дитини з матір`ю, проте існування невизначеності у правах і обов`язках сторін щодо місця проживання дитини безпосередньо впливає саме на інтереси дитини. Тому доводи відповідача про відсутність предмету спору є необґрунтованими.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю.

Представник відповідача просить у задоволені позову відмовити з наведених у відзиві підстав.

Представник Служби в справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, згідно поданої заяви просить справу розглянути без його участі

Заслухавши учасників, з`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Сторони з 02 вересня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 дітей, що підтверджується свідоцтвом про народження та рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 вересня 2018 року про розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.141 СК України).

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої, другої ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Малолітня ОСОБА_3 з народження зареєстрована разом з матір`ю в належній позивачу на праві власності квартирі по АДРЕСА_1 , де згідно акту обстеження умов проживання від 26 жовтня 2023 року дитина займає окрему кімнату, обладнану усім необхідним, має особисті речі, а також навчається у Рівненському ліцеї за місцем проживання.

Встановлені судом обставини безспірного проживання з матір`ю повністю підтвердила в судовому засіданні ОСОБА_3 , яка бажає і надали проживати з мамою, свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , свідчать про те, що сторонами у досудовому порядку визначено місце проживання дитини з матір`ю, узгоджуються з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради та підтверджено відповідачем, який змінювати місце проживання дитини не просить.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року в справі №730/921/21.

Разом з тим, суд погоджується з доводами позивача про те, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом з позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору та підстав для закриття провадження в справі (постанова Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі №686/20582/19).

Відповідно до положень ст.15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Крім того, положеннями ст.2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Задоволення позову про визначення місця проживання дитини з одним із батьків може бути ухвалено лише якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, тобто за наявності між ними такого спору, а доводи позивача про існування невизначеності у правах і обов`язках сторін щодо місця проживання є помилковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст.6 Конвенції по захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Встановлені на час розгляду справи обставини відсутності порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі №509/5080/18).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.258-273, 351 355 ЦПК України суд

у х в а л и в:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про визначення місця проживання дитини відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанціїпротягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Текст повного рішення виготовлено 16 квітня 2024 року.

Суддя: