МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/6354/23
Провадження № 22-ц/812/450/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання - Ковальським Є.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Афоніної С.М., в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 15 лютого 2012 року у розмірі 37431,65 грн станом на 14 червня 2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву б/н від 15 лютого 2012 року.

При підписанні заяви, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. Заявою відповідача також підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 31000.00 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п.2.1.1.2, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Таким чином, Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням грошів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу. Але в процесі користування кредитним рахунком відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку.

Виникнення простроченої заборгованості відбувається у разі несплати мінімального платежу останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання клієнта вважаються простроченими.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 14.06.2023 року має заборгованість - 37431,65 грн, яка складається з наступного: 32056,19 грн - заборгованість за кредитом; 5375,46 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів AT КБ "ПриватБанк".

На підставі викладеного, AT КБ "ПриватБанк" просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 15 лютого 2012 року у розмірі 37431,65грн, а також судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2024 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором про надання банківських послуг б/н від 15.02.2012 у розмірі 31000,00 грн. Понесені Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк витрати зі сплати судового збору у розмірі 2227,72 грн. компенсовано за рахунок держави. В решті позовних вимог - відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 15.02.2012 між сторонами підписано договір №б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 300 грн., який в подальшому збільшився до 31000,00 грн, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 14.06.2023 становить 37431,65 грн і складається з наступного: заборгованості за простроченим тілом кредиту - 32056,19 грн; заборгованості за простроченими відсотками - 5375,46 грн.

У заяві позичальника від 15 лютого 2012 року процентна ставка не зазначена.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитної карти «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що відповідач ознайомився і погодився саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, суд зазначив, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Беручи до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, суд першої інстанції, вважав, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (15.02.2012) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (02.01.2022 - дата поштового відправлення), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь банку нарахованих відсотків задоволенню не підлягають, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 15.02.2012, вказавши, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

В той же час, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, суд першої інстанції вважав, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки згідно матеріалів справи кредитний ліміт встановлено в розмірі 31000,00 грн, у зв`язку з чим з відповідача, відповідно до ст. ст. 526, 530, 1054 ЦК України, належить стягнути на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість саме в межах кредитного ліміту у розмірі 31000 грн.

До посилань представника відповідача, які викладені у додаткових поясненнях до позовної заяви, що позивачем було безпідставно здійснено погашення відсотків у розмірі 15698,49 грн. за рахунок кредиту, суд поставився критично, оскільки належними та допустимими доказами дані твердження не підтвердженні.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду в частині стягнення 15473,09 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

В апеляційній скарзі представник зазначає, що відповідач не згоден із зазначеним рішенням суду в частині стягнення заборгованості в розмірі 15 698 гривень 49 коп. Зазначена сума 15 698,49 грн складається із: 4 216,40 грн - сума, яка була сплачена відповідачем в період з 23.04.2012 року по 31.12.17 року та зарахована позивачем в сплату процентів; 11 473,09 грн - тіло кредиту, яке утворилось в результаті неправомірного погашення позивачем відсотків за кредитом.

Вказує, що обґрунтовуючи стягнення заборгованості з відповідача в розмірі 31 000,00 грн. суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт в розмірі 31 000,00 грн. Проте встановлення кредитного ліміту не свідчить, що відповідач скористався їм в повному обсязі.

Крім того, вважає, що не можна погодитись з висновком суду, що відповідачем не доведено безпідставність погашення відсотків у розмірі 15 698,49 грн. за рахунок кредиту, оскільки в цій частині висновки суду суперечать фактичним обставинам справи.

Так, з виписок за рахунком відповідача, які були надані АТ КБ «ПриватБанк» разом з позовом, вбачається, що позивач здійснював самовільне погашення заборгованості відповідача зі сплати відсотків, шляхом збільшення суми тіла кредиту в розмірі 11473,09 грн. Крім того, відповідачем не було погашено тіло кредиту в розмірі 4216,40 грн, якими позивач неправомірно погашав відсотки за кредитом.

Тому вважає, що оскільки, судом встановлено, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача відсотків не підлягають задоволенню, у зв`язку з безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті, вважає неправомірним задоволення вимог позивача зі сплати тіла кредиту, в частині, яка утворилась в результаті самовільного погашення позивачем заборгованості зі сплати відсотків.

Також вказує, що позивач не оспорював, що здійснював погашення відсотків за рахунок збільшення тілу кредиту, більш того позивач сам зазначив про це в наданій виписці по рахунку відповідача.

Враховуючи викладе, вважає, що висновки суду в частині стягнення 15473,09грн. не відповідають обставинам справи, що відповідно до пункту 3 частини1 статті 376 Цивільного процесуального кодексу України є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та постановлення нового.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався. Проте через систему «Електронний суд» направив суду письмові пояснення, в яких зазначає, що 03.12.2019 року відповідач власноручно підписав Заяву про приєднання до Умов та правил надання послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якій вказано, що ОСОБА_1 діє на підставі власного волевиявлення та згідно ст. 634 ЦК України приєднується до розділів «Загальні положення», «Кредитні картки», «Оплата частинами та Миттєва розстрочка» Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі Договір), що розміщені в мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua/terms, в редакції, затвердженій Протоколом засідання Правління Банку №8 від 19.02.2019 року.

У вказаній заяві від 03.12.2019 р. викладені умови користування кредитною карткою, в тому числі процентна ставка, відсотків річних для карт «Унвівесальна» - 43,2% (п. 1.3). Також в п. 1.4 вказаний порядок повернення кредиту: «Повернення кредиту здійснюється шляхом: - договірного списання з рахунку клієнта, у т.ч. за рахунок кредитного ліміту, у розмірі процентів, що підлягають сплаті за цим Договором…».

03.12.2019 р. відповідач отримав картку типу: «Універсальна» № НОМЕР_1 (термін дії 08/23). Номер та строк дії отриманої кредитної картки зазначено у довідці про отримані картки. Отримання картки підтверджується довідкою про отримані картки та випискою по рахунку, які додаються до позовної заяви. Відповідач не заперечує факту отримання та користування кредитною карткою «Універсальна».

Станом на 24.08.2020 року відповідач не мав заборгованості за кредитною карткою, що підтверджується випискою по рахунку відповідача. Тому, всі операції які відбувались після 24.08.2020 р. відповідач мав проводити у відповідності з умовами та правилами які були узгоджені ним 03.12.2019 року.

В апеляційній скарзі не наведено доказів несправедливості, недобросовісності та нерозумності процентної ставки по відношенню до позичальника.

Крім того, зазначає, що виконання відповідачем Договору вбачається також із виписки по рахунку.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом. Необґрунтованість позиції, щодо безоплатного кредитування.

Також вважає, що відповідач не навів правових підстав існування у нього права на користування коштами банку без сплати відсотків (безоплатно).

Диспозиція норми права ст. 49 Закону "Про банки і банківську діяльність" встановлює, що надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

Конституційний Суд України у своєму рішенні в абз.11. п.6.2 від 22 червня 2022 року № 6-р(ІІ)/2022 у справі № 3-188/2020(455/20) прийшов до наступних висновків: «Отже, керуючись принципом pacta sunt servanda (договорів слід додержувати), ураховуючи приписи частини першої статті 190, абзацу другого частини першої статті 1048 Кодексу, усталену судову практику націнальних судів щодо правомірності стягнення процентів за користування кредитом, що їх нараховано за прострочений період, яка не зазнавала змін протягом 2011-2017 років, Конституційний Суд України дійшов висновку, що як на момент укладення Кредитного договору, так і протягом строку кредитування Банк мав правомірні очікування на отримання процентів за користування грошовими коштами до дня повернення кредиту, а відтак право вимоги Банку щодо сплати йому таких процентів є майном та відповідно об`єктом права власності, захист якого гарантує стаття 41 Конституції України.»

Таким чином, - основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів. Крім того, відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий.

Якщо власник рахунку має заперечення щодо операцій за рахунком, перелік яких зазначений у виписці, то він має право звернутися до емітента із заявою про розгляд спірного питання або до суду, як це передбачалось п.10 розділу VII Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення №705), але станом на сьогоднішній день Відповідач не оспорив в судовому порядку жодної операції здійсненої по картковому рахунку, в тому числі по сплачених відсотках (зарахованих коштах на погашення заборгованості по відсотка), отже правомірність операцій до моменту оскарження призюмується.

Аналогічне зазначено і в п.121 "Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів " (Затвердженого Постановою Правління Національного банку України 29.07.2022р. № 164).

Посилаючись на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року по справі № 917/1739/17, Постанову Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 331/4560/19 Постанову Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 204/5103/21 вважає, якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості наданим банком, то суд має надати свій розрахунок.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи. У такому випадку судове засідання відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України не проводиться.

Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином. Відповідач в силу приписів ч.1 та 2 ст. 131 ЦПК України також вважається повідомленим про час і місце розгляду справи, оскільки повістка повернулася до суду з відміткою, що адресат відсутній за вказаною адресою. Крім того, про час і місце розгляду справи був повідомлений його представник, а вручення судової повістки представникові учасника справи відповідно ч.5 ст. 130 ЦПК України вважається врученням повістки і цій особі.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Перевіряючи правильність висновків суду щодо вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню до виконання як договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частини першої статті 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частини перша та друга статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору).

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина першій статті 634 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зробила висновок, що

«у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що:

«в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Встановивши, що анкета-заява від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)».

У справі, що переглядається:

в анкеті-заяві від 15 лютого 2012 року ОСОБА_1 зазначив, що погоджується на укладання договору про надання банківських послуг, проте, в анкеті-заяві не вказано тип кредитної картки, за якою він просить здійснювати кредитування, строки здійснення періодичних платежів, процентна ставка, відсутні у цій заяві, підписаній сторонами, також умови договору про встановлення комісії та відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а. с. 45);

вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, установлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, банк не пред`явив.

В той же час, з довідки про отримані кредитні карти вбачається, що відповідачем 15 лютого 2012р. була отримана карта «Універсальна» строком до січня 2016р. В подальшому він неодноразово отримував картки «Універсальна», останню 03 грудня 2019р. зі строком дії до серпня 2023р.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача, розмір кредитного ліміту неодноразово змінювався банком з 300 грн., встановленого 15.02.2012р., до 31000,00 грн, встановленого 27.03.2021р. та до 0,00грн., встановленого 27.08.2022р.

Встановивши, що анкета-заява від 15 лютого 2012 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, пені, а Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку і тарифи банку не підписані та не погоджені відповідачем, суд правильно констатував про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Проте, визначаючи розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку, суд помилково виходив з того, що оскільки згідно матеріалів справи кредитний ліміт встановлено в розмірі 31000,00 грн, то з відповідача належить стягнути на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість саме в межах кредитного ліміту у розмірі 31000 грн., оскільки встановлення кредитного ліміту саме по собі не свідчить, що відповідач скористався їм в повному обсязі.

Крім того, позивач не оспорював, що здійснював погашення відсотків за рахунок збільшення тілу кредиту, про що свідчать також дані, відображені в наданій виписці по рахунку відповідача.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції мав визнати неправомірним та безпідставним списання банком внесених на погашення боржником коштів в рахунок погашення за відсотками, пеню, та зарахувати ці кошти на погашення тіла кредиту, зменшивши суму заборгованості за тілом кредиту за рахунок протиправно списаних банком зазначених складових заборгованостей, чого судом зроблено не було.

Згідно виписки по картці станом на 14.06.2023 року, яка є належним та допустимим доказом у справі, відповідач фактично користувався рахунком в AT КБ «Приватбанк» в період з 20.02.2012 року по 14.06.2023 року, витратив за вказаний період кредитні кошти в загальній сумі 161376,19 грн. і вніс на рахунок кошти загалом в сумі 145038,35грн.

Таким чином, фактична основна заборгованість за кредитом, що утворилась в період з 20.02.2012 року по 14.06.2023 року, складає 16337,84 грн. (161376,19 - 145038,35).

Суд правильно встановивши, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «Універсал Банк» не повернуті, помилково дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми встановленого ліміту у розмірі 31000 грн.

Зазначене свідчить, що оскаржене рішення суду першої інстанції частково ухвалене без додержання норм матеріального права.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Тому рішення суду підлягає в частині суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 31000,00грн. до 16337,84 грн.

При прийнятті остаточного рішення у справі, апеляційний суд не приймає до уваги пояснення позивача у справі, які надійшли на адресу суду 29.02. 2024р., виходячи з наступного.

Учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (частина перша статті 360 ЦПК України).

Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне (частина п`ята статті 174 ЦПК України).

20 лютого 2024 року апеляційний суд, відкриваючи апеляційне провадження, визначив учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну протягом 5 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі, яка в цей же день о 20:40:45 отримана позивачем в підсистемі «Електронний суд».

Правом подачі відзиву у визначений строк позивач не скористався, однак 29 лютого 2024р. подав письмові пояснення, в яких висловив заперечення на апеляційну скаргу та додав до пояснень заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг, нібито підписану відповідачем 03 грудня 2019р.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом (стаття 126 ЦПК України).

Позивач не просив дозволу подати письмові пояснення, а суд за межами строку для подання відзиву на апеляційну скаргу не визнавав їх подання необхідним. Тому ці пояснення апеляційний суд залишає без розгляду, що узгоджується з позицією, викладеною в п. п. 18-22 постанови Великої Палоати Верховного Суду від 14.12.2022р. у справі №477/2330/18.

Крім того, апеляційний суд враховує те, що справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними в ній матеріалами справи. Позивач не обґрунтовував свої позовні вимоги заявою про приєднання до Умов та Правил надання послуг, нібито підписаною відповідачем 03 грудня 2019р., та обставинами, викладеними в письмових поясненнях, тому розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів на підтвердження заявлених в установленому законом порядку позовних вимог, апеляційний суд констатує відсутність правової підстави для врахування та дослідження як доказу заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг, нібито підписаною відповідачем 03 грудня 2019р.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2684 грн. Оскільки позовні вимоги задовольняються частково у розмірі 44% від пред`явленої первісної суми, то з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягали стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу позову у розмірі 1180, 96 грн. (2684х44%=1180,96). Однак, оскільки відповідач є інвалідом 2 групи, то він відповідно до положень п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» як правильно зазначив суд першої інстанції звільняється від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

З урахуванням викладеного рішення суду в частині розміру витрат зі сплати судового збору, що підлягає компенсації Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» за рахунок держави, слід також змінити, зменшивши їх розмір з 2227 грн. 72 коп. до 1180 грн. 96 коп.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, колегія суддів вважає, що підстави задоволення апеляційної скарги в повному обсязі відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,- П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2024 року змінити, зменшивши суму заборгованості за договором про надання банківських послуг б/н від 15.02.2012, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з 31000,00грн. до 16337 грн. 84 коп., а також розмір витрат зі сплати судового збору, що підлягає компенсації Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» за рахунок держави з 2227 грн. 72 коп. до 1180 грн. 96 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 04 квітня 2024 року.