КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1144/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 09 квітня 2010 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Обухівського районного управління юстиції Київської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_1 .

Однак, спільне життя сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння та розбіжність у поглядах на сімейні відносини та обов`язки з ведення спільного господарства, а також внаслідок різних поглядів на життя і часто виникаючи сварки.

Позивачка вказувала, що у вересні 2022 року вона зверталася з позовною заявою про розірвання шлюбу, але у листопаді 2022 року забрала позов, оскільки чоловік перепросив, щоб зберегти сім`ю. Утім, з лютого 2023 року стосунки між сторонами лише погіршувались, відповідач самоусунувся від участі в інтересах родини та починаючи з травня 2023 року вони не ведуть спільного господарства та стосунки подружньої пари фактично припинені.

Переконана, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу неможливе та суперечить її особистим інтересам, а підстав для примирення вона не вбачає.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року позов задоволено.

Шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Обухівського районного управління юстиції Київської області 09 квітня 2010 року (актовий запис № 52), розірвано.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що причини, з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати шлюбні відносини наміру не мають, фактично живуть окремим один від одного життям, а формальне існування даного шлюбу суперечить моральним засадам суспільства, тому наявні усі підстави для розірвання шлюбу між сторонами.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що районним судом не було враховано, що вони з позивачкою знаходяться на стадії примирення та живуть разом однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , а підтвердженням факту наявності незначних розбіжностей у стосунках є неодноразові випадки звернення до суду і закриття справ у зв`язку з примиренням.

Відповідач вказує, що не бажає розривати шлюб та здійснює усі можливі дії для збереження сім`ї.

03 жовтня 2023 року ним було направлено через електронну пошту суду клопотання про зупинення розгляду справи для примирення, однак це клопотання судом проігноровано, що є порушенням вимог статті 251 ЦПК України. Не дочекавшись ухвали суду про зупинення розгляду справи, він через електрону пошту до суду направив відзив на позовну заяву, проте вірогідніше з технічних причин даний відзив не було отримано та передано судді для розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що рішення про розірвання шлюбу прийнято нею виважено та розсудливо, вона категорично не бажає перебувати в шлюбі з відповідачем, подальше їх спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам, а примушування до шлюбних відносин не допускається.

Зазначає, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, останній не надав суду доказів, які б підтверджували, що примирення сторін не суперечить моральним засадам суспільства та взагалі є можливим та доцільним заходом збереження сім`ї з огляду на прийняття нею остаточного рішення щодо розірвання шлюбу.

Крім того, з часу ухвалення оскаржуваного рішення сторони не тільки не зробили жодних спроб для примирення, а навпаки, вона додатковий раз переконалась в тому, що зробила вірний крок, а збереження сім`ї було та є недоцільним. На сьогоднішній день сторони вимушені проживати в одній квартирі, але кожен з них веде окреме господарство та сплачує комунальні платежі окремо.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачка та її представник - адвокат Бойкініч Р.С. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Відповідачв судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомив, а тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторони позивачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 квітня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Обухівського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 52 (а.с. 10).

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11).

Сімейне життя позивачки та відповідача не склалось у зв`язку з тим, що вони мають різні погляди на життя, не в змозі дійти до єдиної думки при вирішенні сімейних та побутових проблем, протягом тривалого часу не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, шлюб між ними носить лише формальний характер та поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивачка бажання не має.

Статті 15 ЦК України та 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 зазначила, що шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припинені, спільне господарство сторони не ведуть, шлюб існує лише формально і примирення не можливе.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже, збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка під час розгляду справи в суді першої інстанції не мала наміру зберігати свій шлюб.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка заперечувала можливість збереження шлюбу з відповідачем, посилаючись на те, між ними не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, зокрема, внаслідок відсутності взаєморозуміння та розбіжностей у поглядах на сімейні відносини та обов`язки з ведення спільного господарства, у зв`язку з чим між ними часто виникали сварки. Вказувала, що шлюбні відносини вони не підтримують та не ведуть спільного господарства, наполягала на розірванні шлюбу, так як його збереження суперечить її інтересам.

В судовому засіданні встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя позивачки з відповідачем не складалося через відсутність взаєморозуміння у зв`язку з різними поглядами на шлюбні відносини, сім`я сторін фактично розпалася та існує лише формально і зберегти її неможливо.

Таким чином, зважаючи на наведені вище норми права і встановивши, що між сторонами фактично не існує шлюбно-сімейних стосунків, а подальше спільне життя і збереження сім`ї є недоцільним та суперечить інтересам позивачки, яка відмовлялася зберегти шлюб з відповідачем, суд першої інстанції, урахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив порушення процесуальних норм, не розглянувши і не задовольнивши подане клопотання відповідача про зупинення розгляду справи з метою надання сторонам строку для примирення.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Отже, призначення строку для примирення у даному випадку суперечило б інтересам сторін та моральним засадам суспільства, оскільки позивачка визначилася зі своєю позицією щодо предмету спору, що у свою чергу виключало вжиття заходів щодо примирення.

Слід зважити й на те, що з моменту звернення позивачки з позовом до суду першої інстанції (вересень 2023 року) і до апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції (квітень 2024 року) пройшло більше півроку і за цей час при належному бажанні ОСОБА_1 міг вживати заходи для примирення із ОСОБА_2 , однак доказів вжиття відповідачем заходів з метою примирення подружжя не надано, що свідчить фактичне припинення спільних відносини між ним та позивачкою, остаточний розпад сім`я та неможливість її відновлення.

Доводи відповідача стосовно проживання з разом позивачкою за однією адресою не спростовують фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами.

Вирішуючи справу про розірвання шлюбу, суд має встановити, чи перебувають сторони у шлюбі, коли і ким шлюб зареєстрований, чи наявна вільна згода жінки та чоловіка на перебування у шлюбі, чи не примушує один із подружжя іншого - перебування у шлюбі. Також суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причин позову про розірвання шлюбу, чи можливе подальше спільне життя подружжя та можливе збереження шлюбу.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив дату реєстрації шлюбу між сторонами, з`ясував, що між ними повністю припинені шлюбні відносини, примирення між подружжям неможливе.

За таких обставин, врахувавши позицію кожної із сторін у справі та установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 квітня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній