справа №176/2662/23
провадження №2/176/99/24
РІШЕННЯ

Іменем України

19 березня 2024 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області у складі: головуючої судді Павловської І.А., розглянувши в місті Жовті Води, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Жовтоводської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Сербіна Б.О., звернувсь до суду з позовом до виконавчого комітету Жовтоводської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво, а саме на гараж АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, кадастровий номер :01:189:0045.

Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що є власником земельної ділянки кадастровий номер :01:189:0045, площею 0,0032 га з цільовим призначенням для будівництва індивідуального гаражу.

Позивач зазначає, що у 2010 році на вказаній земельній ділянці ним побудовано гараж, без дозвільних документів на будівництво.

Вказує, що 16 лютого 2023 року виконавчим комітетом Жовтоводської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області винесено рішення №96 «Про присвоєння поштової адреси гаражу № НОМЕР_1 в гаражному масиві на провулку ОСОБА_2 » - просвоєно адресу АДРЕСА_2 .

Вказаний гараж внесено до Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електроннної системи у сфері будівництва.

24 березня 2023 року ТОВ «Центр Оцінки Епос» виготовлено технічний паспорт на гараж № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 .

Окрім того, вказує, що технічне обстеження гаражу проведено експертом ОСОБА_3 . Технічний паспорт також внесено до Реєстру будівельної діяльності. Згідно технічної інвентарізації, гараж АДРЕСА_3 розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:189:0045.

Однак, рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, позивачу відмовлено в проведені реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на об`єкт будівництва - гараж, оскільки подані ним документи не дають змоги встановити законність набуття речових прав на вказане майно.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить визнати за ним право власності на самочинно збудований гараж АДРЕСА_3 , розташований на земельній ділянці, кадастровий номер :01:189:0045.

Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2023 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Позивач та відповідач про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін повідомлені належним чином, заперечень щодо розгляду справи без повідомлення сторін не подали.

23 листопада 2023 року відповідач надав відзив на позовну заяву, де просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Зазначив, що позивач у 2010 році на власний розсуд, розуміючи, що здійснює свої протиправні дії, розпочав будівництво гаражу без будь-яких дозвільних на те документів, у порушення всіх архітектурних та будівельних норм. Лише у 2012 році, тобто через 2 роки, набув права власності на земельну ділянку, на якій вже було попередньо збудовано самочинне будівництво у вигляді гаражу.

Відповідач звертає увагу на те, що інформація, яка викладена позивачем у позовній заяві, щодо побудованого у 2010 році гаражу без дозвільних документів на будівництво є протиріччям та не доводить факт будівництва саме позивачем будівлі гаражу. Зазначає, що до матеріалів позовної заяви не надано документів, що підтверджували б факт придбання будівельних матеріалів для будівництва гаражу.

Окрім того, відповідач вказав, що позов подано до неналежного відповідача, оскільки вважає, що відповідачем у справі про визнання права власності на самочинне бідівництво є відповідна (сільська, селищна, міська) рада, до компетенції якої належить вирішення питань щодо розпорядження землями відповідних територіальних громад.

Вважає, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження своїх вимог, а позовні вимоги є не доведеними.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 77 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, що не стосується предмета доказування.

У силу статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власності та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Захист права власності врегульований главою 29 Цивільного кодексу України. Зокрема, відповідно до статті 392 цього Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі зазначеної норми Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Верховний суд вказує, що передбачений статтею 392 Цивільного кодексу України спосіб захисту має на меті підтвердження наявного в позивача права власності, а не виникнення в нього такого права внаслідок ухвалення судового рішення.

Тобто саме лише посилання на відсутність документа, що засвідчує право власності на спірне майно, не є достатньою підставою для визнання за особою права власності на нього без надання доказів, оцінивши які окремо та в сукупності з урахуванням їх вірогідності та взаємозв`язку, суд може встановити факт виникнення на законних підставах та існування в позивача права власності на спірне майно, зокрема на момент втрати ним відповідного правозасвідчувального документа, а також відсутність припинення цього права на момент вирішення спору.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд неодноразово (зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №916/1608/18) звертав увагу на те, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

При цьому відповідно до частини 5 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 (набуття права власності на безхазяйну річ) і 376 (самочинне будівництво). У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (зокрема, постанова Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №914/904/17).

Отже, позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

При цьому відповідно до положень статті 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, тому суд при вирішенні спору про право власності повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 дійшла висновку, що передбачене статтею 392 Цивільного кодексу України правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі у цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.

Зокрема, землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю (ст. 83 Земельного кодексу України). За змістом статей 1, 6, 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територіальна громада села, селища, міста (тобто жителі, об`єднані постійним проживанням у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці) є первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень. Водночас представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування сільські, селищні, міські ради як органи місцевого самоврядування.

Отже, за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована. Якщо ж позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, то згідно з усталеною практикою Верховного Суду в позові про визнання права власності слід відмовити.

Як вбачається з матеріалів справи, даний позов подано до виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, який є виконавчим органом та ніколи не був власником земельної ділянки на якій самочинно побудовано гараж.

У справі, що розглядається, відповідачем має бути саме Жовтоводська міська рада, яка була власником земельної ділянки на момент побудови гаража.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що виконавчий комітет Жовтоводської міської ради не є належним відповідачем у даній справі, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на самочинне будівництво слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 229, 264, 265, 273, 268 ЦПК України та ст. 376 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до виконавчого комітету Жовтоводської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Жовтоводського міського суду

Дніпропетровської області Інна ПАВЛОВСЬКА