ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л, Макарова М.О.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - ГУНП в Дніпропетровській області), третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (далі - ГУДКС України у Дніпропетровській області), про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 вересня 2016 року за №0002404 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження), за фактом події, яка мала місце 02 серпня 2016 року біля торговельно-розважального центру «Караван», розташованого по вул. Нижньодніпровській, 17, де незнайомою жінкою їй було завдано удари по голові, обличчю, грудній клітині, кінцівках, що підтверджується висновком судово-медичного експерта № 3610 від 21 вересня 2016 року. Через отримані тілесні ушкодженні ушкодження та невротичний синдром позивачка проходила лікування. 30 листопада 2016 року вказане кримінальне провадження було закрито. Постанова слідчого була оскаржена та постановою прокурора від 10 лютого 2017 року скасована. 26 липня 2017 року слідчим СВ Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області без проведення жодних слідчих (процесуальних) дій знову була винесена постанова про закриття кримінального провадження. Вказану постанову оскаржено до Дніпропетровської місцевої прокуратури №3, та 02 квітня 2018 року постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано. Після цього без проведення жодних слідчих (процесуальних) дій 26 травня 2020 року слідчим СВ Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області втретє була винесена постанова про закриття кримінального провадження №0002404. Ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року постанову слідчого скасовано. 31 грудня 2020 року дізнавачем ВП № 8 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області вчетверте було винесено постанову про закриття даного кримінального провадження, яку ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2021 року скасовано. Але у кримінальному провадженні знову нічого не було зроблено. 16 серпня 2022 року прокурор Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області Носань І.О. звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з клопотанням про закриття даного кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2022 року у задоволенні цього клопотання було відмовлено, а матеріали кримінального провадження повернуто для здійснення кримінального провадження в загальному порядку. При цьому в ухвалі суду наголошено на тому, що під час досудового розслідування було встановлено ОСОБА_2 , яка мешкає по АДРЕСА_1 . Протягом трьох років ніякі слідчі дії та оперативно-розшукові заходи не проводилися. Матеріали кримінального провадження досі знаходяться у ВП № 8 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області. З дати внесення до ЄРДР відомостей щодо скоєного відносно неї кримінального правопорушення спливло сім років, при цьому, крім допитів її, як потерпілої та її неповнолітньої дочки, ніякі слідчі (процесуальні) дії не проводилися, незважаючи на багаточисленні вказівки прокурорів та судів, чим спричинено їй моральну шкоду, тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ГУ ДКС України у Дніпропетровській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 120 000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 120000 грн.

В апеляційній скарзі ГУНП в Дніпропетровській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачкою не було надано доказів спричинення їй моральної шкоди. Вказують що для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1167,1173,1176 ЦК України, потрібно наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності посадових осіб, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою.

20 березня 2024 року позивачка ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Доводами апеляційної скарги жодним чином не спростовано факту спричинення їй моральної шкоди та багаторічної бездіяльності органів у кримінальному провадженні де вона є потерпілою, а винну особу так і не притягнуто до відповідальності.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 120000 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 вересня 2016 року Дніпровськими РВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області було розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002404 з попередньою правовою кваліфікацією за частиною 1 статті 125 КК України, в якому ОСОБА_1 визнано потерпілою.

Під час досудового розслідування був отриманий висновок спеціаліста судово-медичного експерта від 21 вересня 2016 року № 3610 про виявлені у ОСОБА_1 тілесні ушкодження та їх тяжкість.

30 листопад 2016 року слідчим ВП Дніпровського РВП ГУНП в Дніпропетровській області була винесена постанова про закриття кримінального провадження №0002404 за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

10 лютого 2017 року прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано. Скасовуючи постанову слідчого, прокурор виходив, зокрема, з того, що будь-які дії, спрямовані на збирання, перевірку та оцінку доказів під час досудового розслідування, не проводилися.

26 липня 2017 року слідчим Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області знову винесена постанова про закриття кримінального провадження № 0002404 за ч.1 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

При закритті кримінального провадження слідчий виходив з того, що під час досудового розслідування потерпілою не надано жодних документів, які підтверджують суму збитків, у зв`язку з чим встановити суму спричинених кримінальним правопорушенням збитків не виявилося можливим.

02 квітня 2018 року вказану постанову слідчого скасовано прокурором, як необґрунтовану.

Ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2018 року зобов`язано слідчого Дніпровського РВП ГУНП у Дніпропетровській області виконати необхідні слідчі дії, направлені на закінчення досудового розслідування.

26 травня 2019 року було допитано потерпілу ОСОБА_1 27 серпня 2019 року допитано як свідка ОСОБА_3 23 серпня 2019 року, у кримінальному провадженні призначено судово-медичну експертизу.

23 серпня 2019 року слідчим було доручено оперативному підрозділу Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області провести слідчі (розшукові) дій, спрямовані на встановлення закладів, які працювали поблизу місця події, камер спостереження, встановити свідка події, перевірити на причетність до кримінального правопорушення ОСОБА_2 та викликати її для допиту як свідка тощо.

26 травня 2020 року старшим слідчим СВ Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області була винесена постанова про закриття кримінального провадження № 0002404 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Зазначена постанова мотивована тим, що «під час досудового розслідування були отримані дані, які викликають сумніви, а наявна сукупність зібраних доказів не дозволяє їх спростувати та зробити висновок про те, що невідома жінка скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України».

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано.

20 серпня 2020 року заступником керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 визначено підслідність кримінального провадження за сектором дізнання Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області.

31 грудня 2020 року дізнавачем СД ВП №8 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області була винесена постанова про закриття кримінального провадження № 0002404 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яка мотивована тим, що «під час досудового розслідування проводився комплекс слідчих (розшукових) дій, направлених на встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, свідків і очевидців, обставин події…інформація, яка має інтерес, отримана не була».

Ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2021 року постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 31 грудня 2020 року скасовано. При цьому слідчий суддя наголосив на неповноті досудового розслідування, а також, що закриття провадження фактично внаслідок неналежного виконання слідчим та прокурором своїх обов`язків порушує права потерпілого.

08 вересня 2021 року керівником Слобожанської окружної прокуратури визначено підслідність кримінального провадження за сектором дізнання ВП № 8 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області.

16 серпня 2022 року прокурор Слобожанської окружної прокуратури звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з клопотанням про закриття кримінального провадження № 0002404 у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою слідчого судді від 30 серпня 2022 року в задоволенні клопотання прокурора відмовлено.

При цьому слідчим суддею в ухвалі зазначено, що норми статті 284 КПК України пов`язують можливість закриття кримінального провадження виключно із наявністю одночасно двох підстав: не встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Із долучених до клопотання матеріалів, зокрема з протоколу допиту потерпілої від 26 травня 2019 року, вбачається, що в ході здійснення досудового розслідування було встановлено ОСОБА_2 , яка мешкає по АДРЕСА_1 . 23 серпня 2019 року слідчий у порядку ст. 40 КПК України дав доручення про проведення слідчих (розшукових) дій оперативному підрозділу Дніпровського РВП. На виконання доручення матеріали містять лише рапорт без дати про відсутність за місцем мешкання ОСОБА_2 .

Також слідчим суддею було зазначено, що від допиту потерпілої ОСОБА_1 26 травня 2019 року та надання доручення 23 серпня 2019 року, яке не було виконано у повному обсязі, минуло понад 3 роки, протягом яких не проводилися будь-які слідчі дії та оперативно-розшукові заходи для встановлення місця знаходження ОСОБА_2 і її допиту.

Отже, матеріали кримінального провадження були повернуті слідчим суддею прокурору.

Після цього в серпні 2023 року прокурор Слобожанської окружної прокуратури повторно звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з клопотанням про закриття кримінального провадження № 0002404 від 26 вересня 2016 року.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2023 року вказане кримінальне провадження за частиною 1 ст. 125 КК України було закрито в порядку п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року ухвалу слідчого судді від 24 серпня 2023 року скасовано. При цьому апеляційним судом було зазначено, що матеріали провадження не містять доказів вжиття заходів до встановлення місце знаходження ОСОБА_2 , на яку вказує потерпіла як особу, яка вчинила відносно неї кримінальне правопорушення.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості. Допущена у кримінальному провадженні надмірна невиправдана тривалість досудового розслідування призвела до спливу визначених законом строків притягнення особи до кримінальної відповідальності. Суд констатував, що в результаті протиправної бездіяльності органу досудового слідства та дізнання позивачка зазнала моральну шкоду, оскільки у кримінальному провадженні, в якому її визнано потерпілою, не було проведено ефективного розслідування, внаслідок чого не притягнуто до встановленої законом відповідальності особу, яка спричинила їй тілесні ушкодження, що завдало душевні страждання, відчуття страху, відчаю, сорому, приниження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відшкодування позивачці ОСОБА_1 моральної шкоди, втім не може погодитись з її розміром, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначає, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» (Станков проти Болгарії) від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01).

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову».

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

З огляду на припис статті 56 Конституції України шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (див. пункт 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, пункт 33 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц).

Органи державної влади, зокрема органи досудового розслідування, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження№ 12-110гс18)).

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/12383/17 (провадження № 61-12864св19), від 08 вересня 2021 року у справі № 751/7182/19 (провадження № 61-12426св20), від 11 жовтня 2023 року у справі № 201/1611/22 (провадження № 61-6247св23), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) та інших.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала позов не лише окремими фактами бездіяльності органів досудового розслідування, а й посилалася на тривалість та неефективність їхньої роботи в цілому, оскільки починаючи з 2016 року досудове розслідування триває, а винні особи не притягнуті до кримінальної відповідальності. На підтвердження заявлених вимог надала відповідні докази.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Smith and Grady v. The UK» (Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства); від 18 грудня 1996 року у справі «Aksoy v. Turkey» (Аксой проти Туреччини). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України»). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Pelissier and Sassi v France» (Пелісьє і Сассі проти Франції); рішення від 27 червня 1997 року у справі «Philis v. Greece» (Філіс проти Греції)). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначала, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування викладені також у постановах Верховного Суду: від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19 (провадження № 61-18673св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17 (провадження № 61-3288св19), від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17 (провадження № К/9901/17533/18), від 03 листопада 2021 року у справі № 335/12338/19 (провадження № 61-18525св20), та інших.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивачки моральної шкоди.

Втім, визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивачки, суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставини справи, обсяг заподіяної позивачці моральної шкоди, характер та тривалість моральних страждань, а також загальні засади цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності.

Дослідивши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку доводам позивачки та наданим нею доказам, урахувавши обставини тривалого здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002404, в якому позивачка визнана потерпілою, бездіяльності посадових осіб, яка полягає у невиконанні своїх обов`язків, з урахуванням обсягу заподіяної шкоди, характеру та тривалості моральних страждань, а також загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає за необхідне визначити до відшкодування відповідний розмір моральної шкоди у розмірі 60 000 грн., та відхилити доводи апеляційної скарги в частині наявності підстав для відмови у задоволенні позову.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі,в частині наявності підстав для відмови у задоволенні позову, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині розміру моральної шкоди, із зменшенням цього розміру з 120 000 грн. до 60 000 грн., відповідно до положень ст.376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) у рахунок відшкодування моральної шкоди, зменшивши цей розмір з 120 000грн. до 60 000 грн..

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров