СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/21114/21

пр. № 2/759/171/24

29 січня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Єросової І.Ю.,

при секретарі судових засідань Шило М.І.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Чалова А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 ) про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 р. позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 звернулись до Святошинського районного суду м. Києва із вказаним позовом, у якому просять визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивачів інформацію, поширену відповідачами у соціальній мережі «Фейсбук», а також стягнути моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації у розмірі 250000,00грн. із кожного з відповідачів. В обґрунтування позовних вимог вказують на укладення між адвокатами та відповідачкою ОСОБА_2 договорів про надання правової допомоги, які остання не виконала, не здійснивши оплату за надані адвокатами послуги, що стало підставою для їх звернення до суду з позовними вимогами про стягнення боргу за надання послуг, які суд задовольнив. ОСОБА_2 незадоволена рішеннями судів подає скарги до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області про неналежне виконання адвокатом ОСОБА_1 своїх професійних обов`язків, заяви до Святошинського управління поліції ГУНП у м.Києві з повідомленням про вчинення злочину, що є втручанням та перешкоджанням здійсненню адвокатської діяльності ОСОБА_1 як захисника. У подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_1 о 20 год. 28 хв. у соціальній мережі «Фейсбук» невідома особа, яка зареєстрована як « ОСОБА_5 » публікує допис про співпрацю з адвокатом ОСОБА_1 у якому вказує, що остання є шахрайкою, аферисткою, вживає наркотики та має стосунки із своїм підзахисним. У зазначеному дописі також згадується адвокат ОСОБА_4 як спільник ОСОБА_1 у заволодінні нерухомим майном ОСОБА_2 . У першому коментарі до публікації особа, яка зареєстрована як « ОСОБА_6 » вказує, що адвокат ОСОБА_1 та адвокат ОСОБА_4 представляли інтереси в судах ОСОБА_2 та наявна згадка по 200000,00 грн., які ОСОБА_2 має повернути на підставі рішення суду про стягнення грошових коштів за надання правової допомоги. Особа, яка написала цю публікацію та особа, яка її підтримує - знаходяться не під власними іменами та фотографіями, достеменно невідомо хто саме є авторами допису та коментарів, проте у позивачів є всі підстави вважати, що дані дії вчинила ОСОБА_2 та її сестра ОСОБА_7 . Опублікувавши такий пост у соціальній мережі «Фейсбук», відповідачі поширили недостовірну інформацію на невизначене коло осіб про позивачів, що формує негативну громадську думку, руйнує імідж та репутацію, а також складає негативне враження у суспільства про позивачів. Позивачі переконані, що зазначена інформація не підпадає під ознаки критики, в ній відсутня оцінка дій, вона не є оціночними судженнями. Поширенням недостовірної інформації порочить гідність, честь та ділову репутацію позивачів та завдає шкоди їх немайновим інтересам, що стала підставою для звернення з цим позовом.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.10.2021 року відкрито провадження по справі.

22.11.2021 р. представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Чаловим А.О. направлено до суду відзив у якому просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що за відомостями ЄДРСР адвокат ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спільно беруть участь більше ніж у 10 провадженнях, що спростовує твердження про їх співпрацю лише у справі ОСОБА_2 . Звернення ОСОБА_3 до Святошинського УП ГУНП у м.Києві із заявою про вчинення злочину не є поширенням недостовірної інформації. Звернення ОСОБА_2 до КДКА є реалізацією її конституційного права на звернення. Щодо розповсюдження неправдивих відомостей у соціальній мережі «Фейсбук» зазначає, що позивачами не надано жодних доказів на підставі яких позивачі роблять висновок, що сторінка « ОСОБА_8 » належить обом відповідачам або будь-кому із них. У оспорюваному допису немає жодного згадування про справу ОСОБА_2 , яку супроводжували позивачі. Таким чином, твердження про те, що зазначену публікацію, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачів, а також коментарі до неї могли розмістити лише відповідачі зроблено на припущеннях та суперечить стандартам доказування.

26.11.2021 р. позивач ОСОБА_1 подала відповідь на відзив у якій вказує на подання відзиву з порушенням встановленого процесуального строку. Предмет відзиву не обґрунтований, оскільки в позовній заяві зазначено всі вимоги, які відповідають нормам діючого законодавства. Дії відповідачів щодо розповсюдження недостовірної інформації, які викладені у позовній заяві, порушують не лише майнові права, але і втручаються у здійснення адвокатської діяльності. Неправомірна поведінка відповідачів потягла за собою втрату часу через виклики до поліції, надання усних та письмових пояснень на скарги.

05.10.2022 р. від адвоката Чалова А.О. надійшли заперечення на відповідь на відзив. В обґрунтування адвокат вказує, що під час судового засідання 27.09.2022 р. він дізнався про подання відповіді на відзив, яку ні він, ні відповідачі не отримували, а відтак заперечення подають у строк, встановлений законом. Як підставу заперечень зазначає, що відносини щодо надання правової допомоги між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тривали до 23.06.2020 року, а допис у соціальній мережі «Фейсбук», опублікований нібито ОСОБА_2 22.04.2020 р., що спростовує твердження позивачів про розміщення саме нею цієї публікації, оскільки у протилежному випадку виходить, що ОСОБА_2 розміщає подібні пости і продовжує далі отримувати послуги у адвоката ОСОБА_1. І тим більш необґрунтованими є твердження позивачів, що підставою для розміщення допису у 2020 році стала незадоволеність відповідачів судовими рішення від 2021 року. Аналіз допису ОСОБА_8 свідчить про наявність у ньому оціночних суджень, а використання таких слів як «шахрайка», «аферистка», «наркоманка» є мовно-стилістичними засобами (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Додатково звертається увагу на лише припущення позивачів, що сторінка ОСОБА_8 у соціальній мережі «Фейсбук» належить будь-кому із відповідачів.

11.10.2022 р. позивач ОСОБА_4 подав до суду пояснення щодо позовної заяви у яких вказує на укладення між ним та ОСОБА_2 договору про надання правової допомоги за яким 20.07.2020 р. було підписано акт здачі-прийняття робіт, однак представник відповідача у своїх запереченнях вказує про тривалість правових відносин лише із адвокатом ОСОБА_1. Допис у соціальній мережі «Фейсбук», який є предметом позовної заяви згадується адвокат ОСОБА_4 як «спільник ОСОБА_1 у заволодінні майном ОСОБА_2 ». З моменту отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ні у адвоката ОСОБА_1 , ні у адвоката ОСОБА_4 не було жодного клієнта з ім`ям « ОСОБА_5 », а тим паче особи, фотокартка якої присвоєна цьому профілю у «Фейсбук». Особа, яка розмістила дану публікацію та особа, яка публікує коментарі невідомі, проте сукупність висвітленої інформації дає підстави для висновку, що це ОСОБА_2 , її сестра ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_3 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.06.2023 р. в порядку повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу прийнято до свого провадження суддею Єросовою І.Ю. Під час прийняття справи до свого провадження вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

15.11.2023 р. ОСОБА_1 заявлено клопотання про допит свідків.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.11.2023 р. клопотання задоволено, здійснено виклик в судове засідання свідків ОСОБА_9 ( АДРЕСА_3 ; місце перебування: м.Київ, Державна установа "Київський слідчий ізолятор"); ОСОБА_13 ( АДРЕСА_4 ); ОСОБА_10 ( АДРЕСА_5 ).

27.11.2023 р. надійшло клопотання ОСОБА_11 , у якому просить долучити до справи її свідчення як доказ і розглянути за її відсутності. Суд залишає без розгляду таке клопотання, оскільки особа, що його подала не є учасником справи та не має статусу свідка, який допитаний судом.

У судовому засіданні 28.11.2023 р. свідок ОСОБА_9 повідомив, що з 2019 року по грудень 2021 року він проживав разом з ОСОБА_2 як чоловік та дружина. З адвокатом ОСОБА_1. вони є сусідами і окрім того, остання була їх сімейним адвокатом. Вважає, що підставою для розміщення допису у соціальній мережі «Фейсбук» були ревнощі ОСОБА_2 , оскільки він добре спілкувався з ОСОБА_1 . Вказує, що допис опубліковано відповідачкою наприкінці 2021 року.

У судовому засіданні 28.11.2023 р. свідок ОСОБА_10 повідомив, що знає ОСОБА_2 як сусідку, оскільки проживають в одному будинку. ОСОБА_1 була адвокатом ОСОБА_2 і наскільки йому відомо не розрахувалась за послуги по правовій допомозі. Вказує, що можливо до публікації допису причетна ОСОБА_2 , оскільки про це розмовляли між собою сусіди.

У судовому засіданні 28.11.2023 р. ОСОБА_1 подано клопотання про долучення документів, а саме, копії висновку комплексної психолого-соціальної експертизи №16/А-11-23 моральної шкоди потерпілого від 24.11.2023 р., яке долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29.01.2024 р. прийнято відмову від позову ОСОБА_4 , провадження в частині позовних вимог ОСОБА_4 закрито. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 продовженосудовий розгляд.

Позивачем ОСОБА_1 уточнений розмір позовних вимог, який становить 50% від раніше заявлених.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли зобов`язальні правовідносини щодо виконання умов договору про надання правової допомоги, що підтверджується рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 26.11.2020 р. (ун.№759/10711/20) та постановою Київського апеляційного суду від 13.04.2021 року.

23.06.2020 р. ОСОБА_2 через представника адвоката ОСОБА_7. зверталась до Київської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури зі скаргою на дії адвоката ОСОБА_1 у зв`язку із недотриманням нею принципу недопущення конфлікту інтересів.

25.01.2021 р. ОСОБА_2 подано скаргу КДКА Київської області на дії адвоката ОСОБА_1., що полягають у розголошені відомостей, які становлять адвокатську таємницю за результатами розгляду якої відмовлено в порушенні дисциплінарної справи.

Як вбачається із наданої позивачем роздруківки публікації у соціальній мережі «Фейсбук» особа під ім`ям « ОСОБА_12 » опублікувала допис зміст якого зводиться до наступних висновків: ОСОБА_1 аферистка і шахрайка, на неї зареєстровані офшорні компанії, захоплює квартири рейдерством, сепаратистка, захищає свого хлопця ОСОБА_9 щодо якого наявні кримінальні справи з яким перебуває у особистих стосунках, є наркоманкою та неадекватною людиною. З даного допису не можливо встановити дату та час публікації.

З приводу цієї публікації 27.04.2021 р. ОСОБА_1 зверталась до Департаменту кіберполіції НП України. В подальшому, ухвалою Дарницького районного суду м.Києва зобов`язано уповноважених осіб Департаменту кіберполіції НП України внести відомості до ЄРДР про вчинення кримінальних правопорушень, за попередньою кваліфікацією за ст. 161, 163, 182, 397 КК України.

26.08.2022 р. ОСОБА_1 звернулась до Святошинського УП ГУНП у м.Києві із заявою про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поширили в мережі «Інстаграм» конфіденційну інформацію шляхом опублікування її особистих даних. За даним фактом 27.08.2022 р. внесено відомості в ЄРДР.

Судом не береться до уваги заява від імені ОСОБА_2 від 02.11.2022 р. про визнання позову, яка надіслана на електронну адресу суду з наступних підстав. Стаття 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачає, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Відповідно до ст. 6 вказаного закону створення електронного документу завершується накладанням електронного підпису. Так, електронний лист є офіційним, якщо містить вкладення з текстом офіційного документа у вигляді файлу (приєднані файли), скріпленого електронним цифровим підписом. Таким чином, документ, отриманий електронною поштою від імені ОСОБА_2 без ЕЦП - не належать до офіційних, а тому не приймається судом.

Надані суду знімки екрану про електронне листування нібито між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 , що долучені разом з клопотання про виклик свідків 15.11.2023 р., судом не приймаються до уваги та не піддаються оцінці, оскільки з вказаного листування не можливо встановити осіб, які його здійснюють.

З цього приводу Велика Палата Верховного суду у Постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, вказала, що повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до ст. 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами в месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності й допустимості таких доказів, а також обсягу обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.

Згідно висновку комплексної психолого-соціальної експертизи «16/А-11-23 моральної шкоди потерпілого від 16.11.2023 р., здійсненої за зверненням ОСОБА_1 , ГО «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень» ОСОБА_1 завдають моральну шкоду недостовірні письмові твердження, що були викладені в мережу Інтернет від імені ОСОБА_8 на веб-сторінці «Фейсбук» наступного змісту: 1) «Знайомтеся ОСОБА_1 - обережно аферистка та шахрайка!»; 2) «Вона є наркоманкою…», за обставинами, викладеними в позовній заяві. Індивідуально-психологічні особливості піддослідної особи призводять до збільшення до 20% ступеню вираженості емоційних реакцій та перебігу психічних процесів внаслідок досліджуваної події у порівнянні з середньо унормованою особистістю за подібних умов. Достатньою сатисфакцією може бути констатація судом того, що недостовірними є письмові твердження, які були викладені в мережу інтернет від імені ОСОБА_8 на веб-сторінці «Фейсбук». При відмові оприлюднювача від добровільного публічного вибачення і відкликання досліджуваного повідомлення до ухвалення рішення суду, оцінюється експертом у розмірі 1 мінімальної заробітної плати, що станом на 24.11.2023 р. дорівнює 6700,00 грн.

При цьому суд зауважує, як вбачається із матеріалів, які надавались експерту для дослідження - а саме зміст публікації ОСОБА_8 , вказаний допис датується ІНФОРМАЦІЯ_2, що абсолютно не узгоджується ані з обставинами позовної заяви, ані з показаннями свідка ОСОБА_9 , який дав свідчення, що допис був створений і опублікований ОСОБА_2 наприкінці 2021 року.

Щодо надання судом оцінки показанням свідків. З повідомлених свідками ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 обставин не підтверджується коли саме та за яких обставин вони стали свідками подій, що стосуються предмету позову - розміщення спірної публікації у мережі «Фейсбук» щодо ОСОБА_1 . Їх показання є загальними твердженнями про відносини, які склались між сторонами і не містять у собі інформації, яка б підтверджувала, що автором даної публікації є ОСОБА_2 . Жоден зі свідків не надав свідчень про зв`язок автора допису ОСОБА_8 з відповідачем ОСОБА_2 або ОСОБА_3 . Окрім того, щодо питання про підстави та часу опублікування ОСОБА_2 такого допису показання свідків різняться.

Судом встановлено, що у соціальній мережі «Фейсбук» на сторінці певної ОСОБА_8 було опубліковано допис в якому невідома особа, зареєстрована як « ОСОБА_12 » розміщує інформацію, яка посягає на честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 . Як вказує сам позивач та що не заперечується жодною зі сторін, достеменно невідомо хто є автором даної публікації та коментарів до неї. Позивач робить висновок, що такі дії вчиняють відповідачі, ґрунтуючись на двох припущеннях: 1) У першому коментарі до публікації особа, яка зареєстрована як « ОСОБА_6 » вказує на те, що адвокат ОСОБА_1 працює в парі з адвокатом ОСОБА_4 і саме ОСОБА_2 у судах представляли два адвокати - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; 2) Наявна згадка про 200000,00 грн. які вона повинна повернути згідно рішенням Святошинського районного суду м.Києва у справі №759/10711/20 від 26.11.2020 р., а також наявна згадка про 20000,00 грн. які відповідач ОСОБА_2 має сплатити ОСОБА_4 за надання правової допомоги на підставі рішення суду.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України (тут і далі - у актуальній редакції)).

Одними з основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України).

Глава 5 ЦПК України присвячена врегулюванню питання доказів та доказування. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (абзац четвертий пункту 1 Постанови Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року №1).

Відповідно до абзацу першого пункту 15 Постанови Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року N 1 юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом (стаття 200 ЦК України).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій, які на думку позивача, порушують його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації (абзац п`ятий пункту 15 Постанови Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року N 1).

При цьому, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно із частиною першою статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до частини першої статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення (частина друга статті 275 ЦК України).

Частина перша статті 280 ЦК України передбачає що, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (стаття 297 ЦК України). Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Разом із цим статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства" (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, N 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06.10.2015 року).

У рішенні від 08 липня 1986 року у справі Lingens v. Austria (заява N 12/1984/84/131) ЄСПЛ розрізнив факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У цій справі ЄСПЛ зазначив, що: "Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" або тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе".

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі N 757/22307/17-ц (провадження N 61-48302св18) зазначено, що: "Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом це передумова плюралізму поглядів".

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

В даному випадку суд не вирішує, не досліджує та не оцінює характер спірної інформації, розмішеної в мережі Інтернет чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням з огляду на наступне.

Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 у справі №711/9146/16-ц (провадження N 61-20453св18) зазначив про таке: "Роздруківки Інтернет-сторінок (веб-сторінок), які є паперовим відображенням електронного документа, самі по собі не можуть бути доказом у справі. Такі роздруківки визнаються доказом у разі, якщо вони виготовлені, видані і засвідчені власником відповідного Інтернет-ресурсу або провайдером, тобто набувають статусу письмового доказу. Веб-сторінки є електронними документами, які фізично не можуть надаватися суду, однак вони можуть містити відомості про обставини, які мають значення для справи, тому суд може провести огляд і дослідження таких документів у місці їх знаходження (на відповідному Інтернет-ресурсі за вказаним стороною справи посиланням) з фіксацією таких процесуальних дій у протоколі."

Суд, перейшовши за посиланням публікації на спірний допис, наданої позивачем, для здійснення огляду такого документу встановив неможливість дослідження першоджерела - оригіналу допису у зв`язку із недоступністю вказаного контенту, так як власник видалив вказаний контент або обмежив до нього доступ.

Пунктом 18 указаної Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вказана позиція також узгоджується з Постановою Верховного Суду Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2023 року у справі № 201/10963/21.

У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі N 904/4494/18 (провадження N 12-110гс19) викладено висновок про те, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно з усталеною практикою у сфері реєстрації і користування доменними іменами у мережі Інтернет, власником веб-сайту може бути інша особа, ніж реєстрант доменного імені, яким адресується такий веб-сайт. У таких випадках, власник веб-сайту визначається у договорі, укладеному з реєстрантом доменного імені. Інформація щодо власника веб сайту може бути отримана у хостинг-провайдера веб-сайту.

Таким чином, пред`являючи вимоги до певної особи та визначаючи її відповідачем у цій категорії прав, позивач має надати докази ідентифікації особи, яка буде відповідати за порушення його права та довести приналежність акаунту у соціальній мережі тій чи іншій фізичній особі.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 01 грудня 2021 року (справа N 310/6999/19-ц, провадження N 61-14120св21) та від 01 червня 2022 року (справа N 607/19370/20, провадження N 61-21309св21).

У даній справі позивач вказує, що достеменно невідомо хто є автором спірної публікації та коментарів до неї. Позивач робить висновок, що такі дії вчиняють відповідачі, ґрунтуючись на двох припущеннях: 1) У першому коментарі до публікації особа, яка зареєстрована як « ОСОБА_6 » вказує на те, що адвокат ОСОБА_1 працює в парі з адвокатом ОСОБА_4 і саме ОСОБА_2 у судах представляли два адвокати - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; 2) Наявна згадка про 200000,00 грн. які вона повинна повернути згідно рішенням Святошинського районного суду м.Києва у справі №759/10711/20 від 26.11.2020 р., а також наявна згадка про 20000,00 грн. які відповідач ОСОБА_2 має сплатити ОСОБА_4 за надання правової допомоги на підставі рішення суду.

Позивач, в підтвердження заявлених позовних вимог, як доказ розповсюдження відповідачем недостовірної спірної інформації про неї, долучила до позовної заяви знімок екрану з текстом, який, за її твердженням, поширений в соціальній мережі Facebook саме відповідачем ОСОБА_2 під ім`ям ОСОБА_5 .

У статті 1 Закону України "Про телекомунікації" зазначено: домен - частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється; доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою.

Поняття "веб-сайт" міститься у наказі Державного комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 25 листопада 2002 року №327/225 "Про затвердження Порядку інформаційного наповнення та технічного забезпечення Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади та Порядку функціонування веб-сайтів органів виконавчої влади", згідно з яким веб-сайт - це сукупність програмних та апаратних засобів з унікальною адресою у мережі Інтернет разом з інформаційними ресурсами, що перебувають у розпорядженні певного суб`єкта і забезпечують доступ юридичних та фізичних осіб до цих інформаційних ресурсів та інші інформаційні послуги через мережу Інтернет.

Власником сайту є особа, на яку зареєстроване відповідне доменне ім`я. Доменне ім`я, зареєстроване у відповідному домені, використовується для позначення відповідного сайту. Для того щоб сайт був позначений конкретним доменним ім`ям, спочатку необхідно зареєструвати доменне ім`я у відповідному домені.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про авторське і суміжні права» власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею.

«Фейсбук» є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь - яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки, інтернет-мережа при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію, неможливо за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи.

Надані позивачем фото (скріншот) тексту поширеної інформації в соціальній мережі та коментарі до нього, які поширені особою під ім`ям ОСОБА_5 , не доводять факт її поширення саме відповідачами, оскільки будь-хто може зареєструватися у "Фейсбук" під будь-яким іменем і створити сторінку, на яку завантажити будь-які фотографії та інформацію будь-якого змісту. Публікація тексту та коментарів до нього сама по собі не є доказом причетності безпосередньо відповідачів до її висвітлення. Вказане виключає можливість встановити його походження, джерела, автора, вебсайт. Окрім того, клопотання про витребування інформації про власника веб-сторінки позивач не заявляла.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доводити так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позивачем не доведено порушення її прав саме відповідачами, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які у сукупності дають можливість встановити, що відповідна інформація, розміщена у соціальній мережі «Фейсбук», яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію, поширена саме відповідачами ОСОБА_2 або ОСОБА_3 .

Окрім того, суд, враховуючи висновок Верховного суду від 21 червня 2023 року у справі №201/9683/18 (провадження N 61-3011св23) не дає оцінку, оспорюваній інформації, оскільки за недоведеності особи розповсюджувача такої інформації висновок суду про її характер є передчасним.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію, інформацію створену та поширену в соціальній мережі Facebook не підлягають задоволенню, оскільки: позивачем не доведено порушення її прав, саме відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що відповідна інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію, поширена саме відповідачами. Відмова у вказаних позовних вимогах унеможливлює вирішення судом позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Враховуючи ненадання позивачем доказів, які б з точністю підтвердили, що авторами спірної публікації є відповідачі, суд доходить висновку про відмову у позовних вимогах повністю.

Вирішення ж питання щодо поширення недостовірної інформації невідомою особою або особою, яку неможливо встановити здійснюється у інший, ніж заявлено позивачем спосіб, що свідчить про неналежний спосіб захисту, обраний позивачем.

Так, суд роз`яснює позивачу, що у разі поширення недостовірної інформації в мережі Інтернет анонімно без вказання автора чи на веб-сайтах, власників яких встановити неможливо, застосування підлягає Постанова Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у якій передбачено, що судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома. У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження.

Щодо відшкодування судових витрат.

29.01.2023 р. у судовому засідання представником відповідача адвокатом Чаловим А.О. заявлено усне клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Суд зазначає, що відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За правилами ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Керуючись ст.ст. 6-13, 18, 19, 77-79, 89, 259, 263, 264, 265, 268, 274, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 ) про захист честі, гідності та ділової репутації, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю. Єросова