КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 754/4872/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2693/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Таран Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Мазурик О.Ф., Желепи О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року,

встановив:

у квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 6 500 дол. США, що становить 237 695 грн., посилаючись на те, що 15 травня 2013 року між ним та його матір`ю ОСОБА_4 було укладено договір позики грошових коштів в розмірі 13 000 дол. США. Вказані кошти було отримано ним в інтересах сім`ї, в тому числі відповідача, з якою він з 21 листопада 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі. Зазначав, що 04 квітня 2023 року ним було погашено заборгованість в повному обсязі, а тому з відповідача на його користь підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 6 500 дол. США, що становить половину виплаченого боргу.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що між ним та відповідачем 21 листопада 2009 року було зареєстровано шлюб. В період шлюбу позивачем за згодою відповідача було отримано у позику від своєї матері грошові кошти в розмірі 13 000 дол. США, що підтверджується розпискою. Вказані кошти були отримані для придбання автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», який було набуто у власність подружжям 07 червня 2013 року, а отже в інтересах сім`ї. 04 квітня 2023 року позивачем було погашено заборгованість перед своєю матір`ю та повернуто їй грошові кошти в розмірі 13 000 дол. США. За таких обставин просив стягнути з відповідача на його корись половину сплачених коштів.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що грошові кошти було отримано ним у позику в інтересах подружжя. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що факт укладення договору позики є доведеним і відповідачем не було спростовано придбання автомобіля, який є спільним майном подружжя, саме за вказані кошти. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 2009 року. Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 04 серпня 2016 року шлюб було розірвано.

15 травня 2013 року позивачем ОСОБА_1 було видано розписку наступного змісту «Я, ОСОБА_1 , отримав від ОСОБА_4 кошти в сумі 13 000 дол. США на придбання автомобіля з терміном погашення боргу до 15 травня 2018 року з умовою, що автомобіль до погашення боргу знаходиться тільки в моєму користуванні, але належить матері і має їй бути переданим за її вимогою. Про суть даної розписки і умови погашення боргу моя дружина ОСОБА_5 проінформована і погоджується». Підпису ОСОБА_5 вказана розписка не містить.

07 червня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки «Mitsubishi Lancer» вартістю 75 537 грн.

04 квітня 2023 року ОСОБА_4 було видано розписку про отримання від ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу грошових коштів в розмірі 13 000 дол. США.

Положеннями ст. 65 СК України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

В даному випадку матеріали справи не містять доказів про те, що договір позики було укладено зі згоди ОСОБА_5 .

Крім того, надані до суду докази не можуть беззаперечно свідчити і про те, що отримані позивачем грошові кошти були використані в інтересах сім`ї.

Зі змісту розписки про отримання в борг грошових коштів вбачається, що позивач стверджував про те, що автомобіль, придбаний за позичені кошти буде використовуватись тільки ним, однак буде у власності його матері ОСОБА_4 . Вказане не узгоджується з тим, що автомобіль було придбано не ОСОБА_1 чи ОСОБА_4 , а відповідачем. Вказані обставини також ставлять під сумнів обізнаність відповідача про отримання позивачем грошових коштів у позику.

Крім того, позивачем при зверненні до суду з позовом не було надано доказів на підтвердження того, що відповідач перебувала у певних життєвих обставинах (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), внаслідок яких на момент придбання автомобіля у неї був відсутній самостійний заробіток. Також позивач не надав і доказів про те, що він не мав власних доходів, що позбавляло подружжя можливості придбати автомобіль за кошти, які є їх спільною сумісною власністю.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що зі змісту розписки від 15 травня 2013 року вбачається, що грошові кошти були отримані позивачем зі строком повернення до 15 травня 2018 року. При цьому з моменту розірвання шлюбу між сторонами у 2016 році і до квітня 2023 року позивач не звертався до відповідача з вимогами щодо погашення половини боргу на користь ОСОБА_4 .

З вимогами про визнання придбаного у шлюбі автомобіля особистою приватною власністю з підстав придбання його за особисті кошти, отримані у позику, ОСОБА_1 до суду не звертався.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

В даному випадку при зверненні до суду з позовом позивачем не було надано доказів на підтвердження отримання грошових коштів у позику в інтересах сім`ї, про що судом першої інстанції було зроблено вірний висновок.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді