Справа № 128/2660/21

17 квітня 2024 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
судді Карпінської Ю.Ф.,
за участю секретаря Дусанюк Н.О.,
представника позивача адвоката Гуменюк Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про припинення права власності на частку житлового будинку та визнання права власності на частку житлового будинку,
Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 24.09.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.
Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 22.10.2021 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 25.01.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд.
Судовий розгляд відкладався з поважних причин.
В судовому засіданні 18.01.2023 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Гуменюк Н.В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що позивачу ОСОБА_1 належить право власності на 3/7 частки житлового будинку. Відповідач ОСОБА_2 , як член колгоспного двору станом на 15.04.1991, має право власності на 1/7 частки житлового будинку. До цього часу ОСОБА_2 не оформив право власності на 1/7 частку житлового будинку. Вказаною часткою житлового будинку він не цікавиться, не доглядає за нею, систематично псує будинок. Позивач неодноразово зверталася до поліції, про що у матеріалах справи є докази. Крім того, його частка є незначною та вона не може бути виділена в натурі. Спільне володіння та користування майном є неможливим. Припинення його права власності не завдасть йому істотної шкоди, оскільки він проживає в іншому будинку з жінкою в незареєстрованому шлюбі. Вимогу про припинення права власності вони не ставлять, оскільки ОСОБА_2 не зареєстрував своє право власності на 1/7 часку житлового будинку. Компенсація за 1/7 частки житлового будинку знаходиться на депозиті суду, що підтверджується відповідною квитанцією.
В судовому засіданні 11.07.2023 позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що в 2017 році відповідач пошкодив вікно, почав перелазити через огорожу. Весь цей час вона проживала у спірному будинку, похоронила батьків. ОСОБА_2 завжди все забирав з будинку. Цієї зими хотів її убити. З 2001 року відповідач проживає по АДРЕСА_2 з жінкою. Притягався до відповідальності за крадіжку. У спірному будинку не проживає з 1987 року, не користується будинком. В будинок потрапляє через вікна. Вона 5 років в будинок не заходить, бо в замок напхані сірники, проживає у сусідів. Спірний будинок належав її батькові, вона мала частку в колгоспному дворі.
В судовому засіданні 17.04.2024 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Гуменюк Н.В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Суду зазначила, що позивач ОСОБА_1 має у власності 3/7 частки у спірному житловому будинку. Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 мають у власності по 1/7 частки у спірному житловому будинку. Відповідачу також належить 1/7 частки спірного житлового будинку. Відповідач ОСОБА_2 не оформив своє право власності на 1/7 частку, хоч приймаючи спадщину за рішенням суду, позивач та треті особи залишили його право на спадкування 1/7 частки житлового будинку. ОСОБА_2 не цікавиться своєю спадщиною, не застосовує будь-яких дій щодо спадкування своєї частки, тому у матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_2 є власником 1/7 частки житлового будинку. ОСОБА_2 є належним відповідачем у даній справі. При зверненні до суду з даною позовною заявою позивач посилається саме на пункт 3 статті 365 ЦК України: спільне володіння і користування майном є неможливим. Між позивачем та відповідачем склалися глибокі неприязні відносини. Доказами є звернення до поліції на неправомірні дії відповідача. Спільне проживання також неможливе через неправомірні дії відповідача, а саме: викрадення майна з будинку, пошкодження майна, понівечення рослин. Спільне проживання спровокує подальше нагнітання неприязних відносин та ставить під загрозу безпеку позивача. Тому саме з цих підстав просять припинити право ОСОБА_2 на частку у спільному майні. Крім того, для припинення права на частку у спільному майні слід довести, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Так, ОСОБА_2 є одинокою людиною, у нього немає сім`ї, ці обставини відповідачем не спростовані. Відповідач довгий час проживає без реєстрації шлюбу з жінкою за іншою адресою. Тому припинення такого права власності не завдасть йому істотної шкоди. ОСОБА_2 у спадковому будинку не проживав, не збільшував його вартість, не робив ремонти, не сплачував комунальні послуги, навпаки псує майно та погрожує позивачу. Тому просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 17.04.2024 суду зазначила, що відповідач ОСОБА_2 хизувався, що уб`є її і йому залишиться будинок, з такою людиною неможливо проживати.
Відповідач ОСОБА_2 неодноразово в судові засідання не з`являлась без поважних причин, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку шляхом направлення судових повісток за адресою зареєстрованого місця проживання та за адресою, зазначеною стороною позивача. Заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у запропонований судом строк до суду не подано.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Ухвалою без виходу до нарадчої кімнати було прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
В матеріалах справи наявні письмові заяви третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в яких останні просять розглянути справу за їх відсутності у зв`язку з зайнятістю по місцю роботи, проти задоволення позову не заперечують.
Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, надані стороною позивача, та надавши їм оцінку, суд дійшов такого висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судом установлено, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 09.10.2019 задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в колгоспному дворі в порядку спадкування за законом та про визнання права на частки в колгоспному дворі; визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/7 частки будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з житлового будинку «А, веранди «а», ганку, прибудови «а1», ганку, сараю «Б», сараю «В», погріба «П/В», огорожі № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4, криниці № 5, в тому числі на 3/14 частки після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування та на 3/14 частки, як члену колгоспного двору; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/7 частки будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з житлового будинку «А, веранди «а», ганку, прибудови «а1», ганку, сараю «Б», сараю «В», погріба «П/В», огорожі № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4, криниці № 5; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/7 частки будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з житлового будинку «А, веранди «а», ганку, прибудови «а1», ганку, сараю «Б», сараю «В», погріба «П/В», огорожі № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4, криниці № 5; визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/7 частки будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з житлового будинку «А, веранди «а», ганку, прибудови «а1», ганку, сараю «Б», сараю «В», погріба «П/В», огорожі № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4, криниці № 5 (а.с. 11-14).
Суд в мотивувальній частині рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09.10.2019 зазначив, що станом на час смерті спадкодавця ОСОБА_6 частки сторін складали: ОСОБА_7 3/14 частки (після смерті матері) + 3/14 частки (частка спадкодавця ОСОБА_6 ) = 6/14 = 3/7 частки. Частки решти співвласників колгоспного двору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 складали по 1/7 частки. ОСОБА_2 також мав 1/7 частки (а.с. 11-14).
З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.12.2019 № 191069174 убачається, що ОСОБА_1 є власником 3/7 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 70,6 кв.м, житловою площею 36,6 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).
Згідно з копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.12.2019 № 192925013, від 23.01.2020 № 197308861, від 13.12.2019 № 192925215, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 70,6 кв.м, житловою площею 36,6 кв.м, по 1/7 частки кожен (а.с. 8, 9, 10).
Відповідно до звіту про оцінку майна № LV-201111-01 від 11.11.2020, ринкова (оціночна) вартість об`єкту оцінки житлового будинку (загальною площею 70,6 кв.м) з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , становила на дату оцінки 125530 грн (а.с. 15).
В довідці від 09.11.2020, виданій виконавчим комітетом Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області за № 2214, зазначено, що згідно з актом від 09.11.2020, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; за вищевказаною адресою зареєстровані, але не проживають наступні особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 20).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просить припинити право власності ОСОБА_2 на частку у спільному майні житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що частка ОСОБА_2 є незначною, спільне володіння та користування майном є неможливим, а також, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.
Згідно з положеннями статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частинами першою та другою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Отже, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.
Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
Судом не встановлено наявності між сторонами домовленості щодо встановлення порядку користування спільним майном. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо звернення відповідача до суду із вимогами про визначення порядку користування житловим приміщенням.
У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16.01.2012 у справі № 6-81цс11, від 02.07.2014 у справі № 6-68цс14, від 23.11.2016 у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові від 18.12.2018 у справі № 908/1754/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники фізичні особи.
Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23.09.1982 в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21.02.1986 в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.
Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08.05.2019 у справі № 343/2271/16-ц, від 18.07.2019 у справі № 210/2236/15-ц, від 14.04.2021 у справі № 344/120/16-ц, від 17.05.2021 у справі № 183/4432/16-ц, від 22.09.2021 у справі № 289/398/16 та інших.
За загальним правилом, при вирішенні справ про виділ в натурі часток житлового будинку, що є спільною частковою власністю, судам слід мати на увазі, що при неможливості виділу частки в натурі або встановлення порядку користування ним власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої згоди судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення за необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може врахувати конкретні обставини справи і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не можу бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншим житлом.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві зазначає, що відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить 1/7 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .
Крім того, представник позивача, обгрунтовуючи позовні вимоги, в судових дебатах зазначила про те, що відповідач ОСОБА_2 не оформив право на 1/7 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування.
Варто зазначити, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 09.10.2019, яке набрало законної сили, установлено, що господарський двір, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , головою якого був ОСОБА_6 , належить до колгоспного двору, станом на 15.04.1991 членами колгоспного двору були: ОСОБА_6 голова двору, ОСОБА_6 дружина, ОСОБА_1 дочка, ОСОБА_3 внук, ОСОБА_4 внук, ОСОБА_5 внук, ОСОБА_2 син.
Також рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 09.10.2019 установлено, що оскільки лише ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті матері та батька, тому їй належить 3/7 частки колгоспного двору, решта сторін мають по 1/7 частці, як члени колгоспного двору, які станом на 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.
Тобто рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 09.10.2019 визначено, що ОСОБА_2 має право на 1/7 частку житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , не в порядку спадкування, а як член колгоспного двору, який станом на 15 квітня 1991 року не втратив права на частку в його майні.
Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, сторона позивача посилається на пункт 3 частини першої статті 365 ЦПК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо спільне володіння і користування майном є неможливим. Сторона позивача зазначає, що між позивачем та відповідачем склалися глибокі неприязні відносини, що підтверджується зверненнями до поліції на неправомірні дії відповідача, спільне проживання спровокує подальше нагнітання неприязних відносин та ставить під загрозу безпеку позивача.
Однак стороною позивача не надано жодних доказів, які б свідчили про неприязні відносини між позивачем та відповідачем, про вчинення відповідачем дій, які ставлять під загрозу безпеку позивача, а лише надано звернення до органів поліції щодо неправомірних дій відповідача (розбиття вікон, викрадення речей). Однак за результатами перевірки органами поліції звернень ОСОБА_1 не підтверджено обставин, зазначених ОСОБА_1 у зверненнях.
Стороною позивача не доведено наявність іншого житла у ОСОБА_2 належними доказами.
Відсутність іншого житла у ОСОБА_2 у даному випадку розцінюється судом як завдання шкоди інтересам відповідача, що є визначальною обставиною при вирішенні питання про припинення права на частку у спільному майні. Тому позбавлення ОСОБА_2 права на 1/7 частки житлового будинку, який є його єдиним житлом, буде суперечити статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Позивач у позовній заяві стверджує, що відповідач не бажає утримувати свою частку будинку, не робить ремонт, не сплачує комунальні послуги, постійно пошкоджує майно, викрадає речі, однак з наданих позивачем доказів не вбачається, що відповідач ОСОБА_2 вчиняв будь-які дії щодо пошкодження майна чи викрадення речей з будинку, а звернення до органів поліції ОСОБА_1 з відповідними заявами не є підтвердженням зазначених обставин. Крім того, такі обставини не є підставою для припинення частки відповідача у спільній частковій власності, оскільки належним способом захисту у цьому випадку буде відшкодування завданої шкоди, якщо така шкода була завдана.
Однак стороною позивача не надано доказів, що позивач ОСОБА_1 сама утримує майно, власниками, крім неї, є ще ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Крім того, у даній справі відсутні докази, зокрема, але не виключено, висновок експертизи, які б свідчили про технічну можливість/неможливість виділу у натурі частки із спільного майна житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 .
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 по справі № 707/2882/19)
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Оцінивши подані позивачем докази, суд дійшов висновку про відсутність визначених у статті 365 ЦК України підстав для припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на 1/7 частки у спірному об`єкті нерухомого майна, крім того, таке припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди інтересам останнього, оскільки позивачем ОСОБА_1 не доведено належними доказами факту неможливості спільного користування спірним житловим будинком, а також того, що припинення права відповідача на частку у спірному житловому будинку не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника.
Враховуючи обставини, встановлені судом у сукупності з наданими доказами, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/7 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .
З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).
Частиною другою статтеі 365 ЦК України визначено, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Депозитний рахунок суду не є бюджетним рахунком, а є спеціальним реєстраційним рахунком для обліку депозитних сум. Кошти, які зараховуються на цей рахунок, є власністю осіб, що їх внесли та підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням із настанням відповідних умов.
Тобто у випадку задоволення позовних вимог відповідач (особа, право якої припиняється) має право на отримання коштів, що внесені на рахунок суду, а у випадку відмови у задоволенні позову позивач має право на повернення внесених коштів у зв`язку з їх невикористанням.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 89, 95, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про припинення права власності на частку житлового будинку та визнання права власності на частку житлового будинку відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачаОСОБА_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачаОСОБА_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Повне рішення виготовлено 18.04.2024.

СУДДЯ Юлія КАРПІНСЬКА