КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/6468/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Євграфової Є.П. (суддя-доповідач), Шкоріної О.І., Стрижеуса А.М.,

при секретарі Мудрак Р.Р.,

за участі адвоката Рябець Н.М., що діє в інтересах ОСОБА_1 ,

адвоката Коновала П.В., що діє в інтересах ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3

на рішення Подільського районного суду міста Києва

від 22 листопада 2023 року

у цивільній справі № 758/13614/15-ц Подільського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кочерга Ганна Григорівна,

приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Невесенко Лариса Петрівна,

про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус КМНО Кочерга Г.Г., приватний нотаріус КМНО Невесенко Л.П., про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову позивач вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 . Спадкоємцями після померлої ОСОБА_4 є він та його сестра - ОСОБА_2 , відповідач у даній справі. За життя ОСОБА_4 була власником будинку АДРЕСА_1 .

Зазначав, що ОСОБА_4 була інвалідом 2 групи, учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, постійно хворіла і проходила лікування. ОСОБА_4 була госпіталізована до Госпіталю ГУ МВД в м. Києві у період з 30.01.2011 р. по 19.02.2011р. та до ЗАТ «Медичний цент «Добробут» у період з 18.02.2011 р. по 23.02.2011 р. Весь цей час він доглядав за матір`ю, організовував та оплачував лікування. Згідно виписки з історії хвороби стаціонарної хворої № 124 від 23.02.2011 р. діагноз ОСОБА_4 визначено як гіпертонічна хвороба ІІ ст., кризовий перебіг, гіпертонічний криз (18.12.2011 р.). ІХС: дифузний кардіосклероз; атеросклероз аорти та коронарних артерій; дислепідемія.

25.02.2011 р. ОСОБА_5 склала заповіт на користь своєї доньки - ОСОБА_2 . Приватним нотаріусом КМНО Невесенко Л.П. було повідомлено, що заповіт складався у присутності ОСОБА_2 , однак, є реальні підстави вважати, що приватний нотаріус Невесенко Л.П. фактично оформила заповіт на виїзді, а зареєструвала 25.02.2011 р. у приміщенні робочого кабінету за відсутності ОСОБА_5 .

В день реєстрації заповіту, 25.02.2011 р., ОСОБА_5 себе погано почувала, внаслідок чого їй додому було викликано швидку допомогу.

Вважає, що відповідно до медичних документів хвора перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки легко піддалась під вплив ОСОБА_2 . Посилаючись на те, що волевиявлення ОСОБА_4 при складанні заповіту 25.02.2011 р. не було вільним та не відповідало її дійсній волі, оскільки вона знаходилась під впливом ОСОБА_2 та не могла усвідомлювати значення своїх дій, просив визнати заповіт від 25.02.2011 р., складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 недійсним.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 листопада 2023 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , що діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки експертному висновку та іншим доказам. Серед діагнозів ОСОБА_4 станом на 18.02.2011 року, за тиждень до посвідчення оспорюваного заповіту вказано діагноз «виражений астено-невротичний синдром». З 02.02.2011 р. по 12.02.2011 р. хворій з седативною метою щодня вводився розчин сибазону, з огляду на що апелянт вважає, що в експертизі не надано оцінки тому як міг вплинути прийом такого препарату на можливість усвідомлення особою своїх дій і можливістю керувати ними 25.02.2011 року. Зазначає, що суд не надав оцінку тому факту, що в день складання заповіту ОСОБА_4 мала погане самопочуття і через кілька годин після посвідчення заповіту викликала бригаду швидкої медичної допомоги, що беззаперечно свідчить про те, що в день посвідчення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій. Вважає експертний висновок №748 від 23 листопада 2018 року є неповним та необґрунтованим, однак судом безпідставно було відмовлено у призначенні повторної експертизи. Судом не в повній мірі дана оцінка свідченням свідка ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які вказували на те, що відповідачка чинила тиск на ОСОБА_4 щодо оформлення заповіту і набуття нею власності на будинок.

Зазначає, що недійсним є заповіти в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі незалежно від психічного стану, в тому числі через психічний тиск. Судом не надано оцінку поданому позивачем доказу, а саме роз`ясненню науковця ОСОБА_8 .

У поданому відзиві представник відповідачки адвокат Коновал П. В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення як необґрунтовану, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність. Зазначає, що з часу складання заповіту 25.02.2011 року по день смерті ОСОБА_4 02.07.2015 року минуло багато часу і за її волі вона могла у любий момент скласти новий заповіт, або скасувати складений 25.02.2011 року, тобто своєю поведінкою підтвердила волевиявлення зазначене у заповіті. За життя ОСОБА_4 не страждала на психічні захворювання, основна проблема була серце. Ліки, які вона приймала для покращення роботи серця, не впливали на її розумову діяльність.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є.П., пояснення представника позивача - адвоката Рябець Н.М., представника відповідачки - адвоката Коновала П.В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 16). ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 17).

Відповідно до витягу зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 27.11.2015 р. приватний нотаріус КМНО Невесенко Л.П. зареєструвала заповіт ОСОБА_4 25.02.2011 р., за умовами якого остання заповіла ОСОБА_2 належний їй житловий будинок з будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, яка розташована за вказаною адресою (т. 1 а.с. 13, 77).

Звертаючись до суду, позивач вказував, що на момент складання заповіту ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій, знаходилась у пригніченому стані через хворобу, легко піддавалася чужому впливу. ОСОБА_2 змусила ОСОБА_4 підписати заповіт скориставшись її тяжким станом , з огляду на що, заповіт підлягає визнанню недійсним з підстав встановлених ч. 1 ст. 225 ЦК України та ч. 2 ст. 1257 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (статті 1233 ЦК України).

Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (див. постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 693/1314/19 (провадження № 61-4348св23), 27 лютого 2023 року у справі № 334/5171/13-ц (провадження № 61-8309св22), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/4875/17 (провадження № 61-5403св22)).

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виснував, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20 (провадження № 61-10051св21).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (див. постанови Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14).

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до висновку судового-психіатричного експерта № 748 Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 23.11.2018 р., проведеного на підставі ухвали Подільського районного суду м. Києва від 27 лютого 2018 року, ОСОБА_4 станом на 25.02.2011 р. виявляла ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного (нейроінфекційного, судинного, дисметаболічного) ґенезу з астено-тривожним синдромом (F 06.8 - згідно з МКХ-10) і за психічним станом у зазначений період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

При складанні заповіту 25.02.2011 р. ОСОБА_4 виявляла ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного (нейроінфекційного, судинного, дисметаболічного) ґенезу з астено-тривожним синдромом і за психічним станом у зазначений період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Станом на 25.02.2011 р. ОСОБА_4 виявляла ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного (нейроінфекційного, судинного, дисметаболічного) ґенезу з астено-тривожним синдромом і за психічним станом у зазначений період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (т. 2 а.с.114-132).

З пояснень судового експерта ОСОБА_10 , наданих в суді першої інстанції, слідує, що під час експертизи досліджено всі питання та встановлено, що ОСОБА_4 розуміла значення своїх дій, враховано висновок спеціаліст від 28 березня 2016 року та записи судових засідань.

Так, зі змісту заповіту вбачається, що ОСОБА_4 власноручно написала на тексті заповіту, що «даний заповіт прочитаною мною вголос і підписано власноручно». При посвідченні даного правочину нотаріусом була перевірена дієздатність ОСОБА_4 , що відображено в тексті правочину, а також підтверджено приватним нотаріусом КМНО Невесенко Л.П. письмовими поясненнями в суді першої інстанції. При цьому нотаріус підтвердила, що будь-яких сумнівів щодо дієздатності ОСОБА_4 при особистому спілкуванні з нею і посвідченні договору дарування у неї не виникло, останній було роз`яснено зміст правочину, його наслідки, на що ОСОБА_4 погодилась, прочитала заповіт та підписала його.

Відсутність психічних захворювань у ОСОБА_4 , в результаті чого остання не розуміла б значення своїх дій і не могла б ними керувати, підтвердили свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які були заслухані у судовому засіданні від 20.02.2018 р., та свідок ОСОБА_11 , яка була заслухана у судовому засіданні від 27.02.2018 р.

Також як убачається з матеріалів справи, відповідно до виписки з історії хвороби стаціонарної хворої № 124 від 23.02.2011 діагноз ОСОБА_4 визначено як гіпертонічна хвороба ІІ ст., кризовий перебіг, гіпертонічний криз (18.12.2011). ІХС: дифузний кардіосклероз; атеросклероз аорти та коронарних артерій; дислепідемія (т. 1 а.с. 31-33).

Відповідно до висновку спеціаліста від 28.03.2016 р. ОСОБА_12 , наданою стороною відповідача, в період, що включає 25.02.2011 р., ОСОБА_4 були призначені всі необхідні ліки щодо лікування гіпертонічної хвороби, ішемічної хвороби серця та порушень ритму, разом з тим, ліків, які могли б вплинути на розумову діяльність ОСОБА_4 , не виявлено, а від так стан здоров`я померлої, у якому вона перебувала станом на 25.02.2011 р. не міг вплинути на її здатність розуміти, що з нею відбувається, орієнтуватись у просторі та часі.

Отже висновок судово-психіатричного експерта №748 № 748 Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 23.11.2018 є обґрунтованим, складений комісією експертів, які мають високий кваліфікаційний клас за спеціальністю «судово-психіатрична експертиза» та значний досвід роботи за спеціальністю, узгоджується з показами свідків, допитаних судом першої інстанції, та іншими зібраними у справі доказами та дає чітку та однозначну відповідь про усвідомлення спадкодавцем в момент складання заповіту значення своїх дій та наявності можливості керувати ними.

Інших належних, допустимих та достатніх доказів того, що заповідачка ОСОБА_4 на час посвідчення заповіту 25 лютого 2011 року була абсолютно неспроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять, у зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо аргументу апеляційної скарги про не призначення судом першої інстанції повторної експертизи, колегія суддів виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не було обґрунтовано яким матеріалам справи суперечить висновок експерта, не наведено підстав, які свідчать про наявність сумнівів у його правильності, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення повторної експертизи відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України.

Під час апеляційного перегляду клопотань про призначення повторної експертизи стороною позивача не заявлялося.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Порушень процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права судом першої інстанції не встановлено. Встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, враховуючи аргументи та доводи сторін у справі, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складений 17 квітня 2024 року.

Судді: Є.П. Євграфова

О.І. Шкоріна

А.М. Стрижеус