Справа № 309/3118/23
Провадження № 2/309/551/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2024 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді Сідей Я.Я.

з участю секретаря судового засідання: Свистак К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Хуст цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про визнання права власності на майно подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Лукачко І.Й. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 з відповідачем по справі ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.05.1994 року. Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 06.02.2012 року шлюб між ними розірвано. За час перебування в шлюбі сторонами набуте майно житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , який був збудований у 2004 році. Відповідно до рішення виконкому Вишківської селищної ради № 43 від 09.08.2018 р. вказаний житловий будинок зареєстрований за відповідачем. Відповідач ОСОБА_2 добровільно поділити спільне майно не бажає. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною частковою власністю по1/2 частці.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась. Представник позивача адвокат Лукачко І.Й., діючий на підставі ордеру про надання правничої допомоги, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та без участі позивача. Позовні вимоги підтримує повістю.

Відповідачі ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Про місце і час розгляду справи був належним чином повідомлений. Причини неявки суду не відомі, відзив у встановлений строк без поважних причин не подав.

Відповідно до ч.3 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з подачею представником позивача заяви про розгляд справи без їх участі, неявкою відповідача, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступного висновку.

В судовому засіданні судом встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.05.1994 року.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 06.02.2012 року шлюб між сторонами було розірвано.

Позивач звертаючись до суду за захистом своїх прав, посилається на те, що за період спільного проживання в шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , ними було набуте майно житловий будинок АДРЕСА_1 і вказаний житловий будинок 26.10.2018 року зареєстрований за ОСОБА_2 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 981, сформованого 29 травня 2023 року, за ОСОБА_2 26.10.2018 року на праві приватної власності зареєстровано житловий будинок в АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (стаття 61 СК України).

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 сформована правова позиція про те, що суди під час вирішення тотожних за своїм змістом спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що спірний будинок було був набутий за час спільного проживання подружжя у 2004 році.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 77 - 80 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 по справі № 707/2882/19).

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає вимогу позивача про визнання спільною частковою власністю подружжя житлового будинку в рівних частках недоведеною, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК сплачений позивачем судовий збір суд залишає за позивачем.

Керуючись ст.ст. 81, 229, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне майно подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Хустського

районного суду: Сідей Я.Я.