Єдиний унікальний номер судової справи: 484/844/24
Провадження № 22ц/812/550/24 Доповідач в апеляційній інстанції Самчишина Н.В.
22 квітня 2024 року м. Миколаїв справа 484/844/24
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючої-судді Самчишиної Н.В.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,
без участі учасників справи, належним чином повідомлених про день, час і місце судового засідання,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кізік Анни Миколаївни на ухвалу судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2024 року, постановлену суддею Максютенко О.А. у м. Первомайськ Миколаївської області зі складанням її повного тексту, по справі за заявою представника позивача адвоката Кізік Анни Миколаївни про забезпечення позову до пред`явлення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю фізичних осіб,
У лютому 2024 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Кізік А.М. звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю фізичних осіб, шляхом накладення арешту, заборони відчуження, на все рухоме та нерухоме майно, належне ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у межах ціни позову, який буде подано, а саме по 2 млн. грн на кожну, та на корпоративні права, які належать ОСОБА_2 у ТОВ «Гранд ойл плюс», оскільки не вжиття вказаних заходів забезпечення позову зможе утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.
Заява мотивована тим, що позов не містить вимог майнового характеру, а вимоги позовної заяви стосуються лише відшкодування моральної шкоди завданої позивачу неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю відповідачок, які до початку розгляду цивільної справи №484/5407/19 про встановлення факту спільного проживання заявника з ОСОБА_2 та поділу майна, яке було набуто за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, полягали у злочинній змові щодо відчуження на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які є рідними тітками ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , матері ОСОБА_2 , спільного рухомого та нерухомого майна, що було зареєстровано на ОСОБА_2 , за вкрай заниженими цінами, що свідчить про унеможливлення розподілу майна і отримання компенсації за таке майно позивачем, та у затягуванні представниками ОСОБА_2 розгляду вказаної цивільної справи, зловживаючи своїми процесуальними правами протягом 3,5 років.
Моральну шкоду позивачем ОСОБА_6 оцінено в розмірі 4 млн. грн, яку він планує стягнути з відповідачок у сумі по 2 млн. грн з кожної.
На підтвердження вказаних дій відповідачок до заяви про забезпечення позову додано листи-відповіді Територіального сервісного центру 4842 від 14 грудня 2019 року №31/14/2-Ж-02 та від 10 грудня 2019 року №31/14/2-908 на запити ОСОБА_2 та Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області щодо зареєстрованої кількості транспортних засобів за ОСОБА_2 згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів.
Окрім того, ОСОБА_3 за договорами застави транспортних засобів та поруки також зобов`язувалась відповідати всім своїм майном перед банківською установою за виконання ТОВ «Гранд ойл плюс» грошових зобов`язань на загальну суму 35 млн. грн.
Окремо, адвокат Кізік А.М. зауважувала, що у справі №484/2654/23, яка перебуває на розгляді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації проданого спільного майна та поділу майна, може бути стягнуто з ОСОБА_2 суми коштів в розмірі 29 383 573,50 грн.
Всі наведені обставини, свідчать про те, що у разі не застосування забезпечення до подання позовної заяви, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продовжуватимуть вчиняти дії, які призведуть до відсутності у них майна, що унеможливить виконання рішення суду. Тому лише накладення арешту на майно відповідачів та грошові кошти може реально забезпечити виконання рішення суду по цій справі.
Ухвалою судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2024 року в задоволенні заяви про забезпечення позову до пред`явлення позову відмовлено з мотивів відсутності ідентифікації нерухомого та рухомого майна, яке не має вартісних показників, а також неможливості оцінки відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам.
Стосовно накладення арешту на корпоративні права особи суд зазначив, що фактично це є втручанням в управління господарським товариством та може призвести до блокування господарської діяльності товариства, а реалізація корпоративних прав, як майнових прав до заміни, всупереч закону, учасника товариства. Окремо суд вважав за необхідне зазначити, що такий спосіб забезпечення позову як накладення арешту на корпоративні права може узгоджуватися, зокрема, з такою вимогою майнового характеру як стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства та з іншими вимогами при вирішенні корпоративних спорів, розгляд яких здійснюється в порядку господарського судочинства. Накладення арешту на корпоративні права не є співмірним з предметом спору у даній справі, яким є стягнення з відповідачів моральної шкоди.
В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Кізік А.М. просила скасувати ухвалу судді, посилаючись на її незаконність, та прийняти нове рішення про забезпечення позову до подання позовної заяви.
Крім того судом не враховано підстави, якими заявник обґрунтовував необхідність подання заяви про забезпечення позову, а саме до подання позовної заяви, що полягали в тому, що відповідачі у 2019 року, діючи сумісно, вчиняли заходи по відчуженню майна, що унеможливлювало поділ майна заявника та ОСОБА_2 (неврахована попередня поведінки ОСОБА_5 та рідних тіток ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ). Також судом не враховано зазначені в заяві обставини укладення кредитних договорів та договорів поруки з відповідачами, а також щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь заявника компенсації проданого спільного майна та поділу майна, яке може бути стягнуто з ОСОБА_2 в сумі коштів в розмірі 29 383 573,50 грн.
На думку заявника лише накладення арешту на майно відповідачів та грошові кошти може реально забезпечити виконання рішення суду по цій справі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Порхун В.М., посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відзиву на апеляційну скаргу іншим відповідачем не подано.
22 квітня 2024 року о 12 год. 56 хв. від представника ОСОБА_1 - адвоката Кізік А.М. через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Колегія суддів подану заяву залишила без розгляду, оскільки в порушення приписів частини другої статті 212 ЦПК України вона подана в день судового засідання, а не непізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.
Інших клопотань учасниками справи не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що до заяви про забезпечення позову представником заявника - адвокатом Кізік А.М. долучено наступні копії документів, а саме: лист-відповідь Територіального сервісного центру 4842 від 14 грудня 2019 року №31/14/2-Ж-02, лист-відповідь Територіального сервісного центру 4842 від 10 грудня 2019 року №31/14/2-908, договір поруки №МБ-ODE-П-КФ/1834/1 від 05 травня 2023 року, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «ПУМБ», договір поруки №МБ-ODE-П-КФ/1834/2 від 05 травня 2023 року, укладеного між ОСОБА_3 та АТ «ПУМБ», договір поруки №МБ-ODE-П-8926/2 від 10 квітня 2023 року, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «ПУМБ», генеральний договір про надання банківських послуг №МБ-ODE-П-КФ/1834/1 від 05 травня 2023 року, укладений між АТ «ПУМБ» та ТОВ «Гранд ойл плюс», додаткову угоду №3 до Договору про надання банківських послуги-овердрафт «Легкий» №МБ-ODE-Ов-8926 від 12 червня 2020 року, укладену 12 квітня 2023 року між АТ «ПУМБ» та ТОВ «Гранд ойл плюс», Договір про надання банківської послуги-кредитної лінії №МБ-ODE-ГЛ-КФ-1834/1/КЛ-1 від 05 травня 2023 року, укладеного між АТ «ПУМБ» та ТОВ «Гранд ойл плюс», додаткову угоду №1 до Договору поруки №МБ-ODE-П-8926/2 від 10 квітня 2023 року, укладену 12 квітня 2023 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 .
Так, відповідно до змісту статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Положеннями статті 150 ЦПК України, встановлені види забезпечення позову та зазначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
За роз`ясненнями, викладеними у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду, ухваленої ним 21 листопада 2018 року при розгляді справи № 826/8556/17.
При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.
Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що зважаючи на обставини справи, позовні вимоги та надані докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для забезпечення позовної заяви ОСОБА_1 шляхом накладення арешту на майно.
Позивачем на час розгляду заяви про забезпечення позову не було надано суду доказів, що невжиття заходів забезпечення неподаного ним позову про стягнення компенсації моральної шкоди може призвести до неможливості у майбутньому ефективно захистити його порушені права, а також факту намагання відповідачів реалізувати будь-яке майно.
Як вбачається із матеріалів справи, при зверненні із заявою про забезпечення позову представник ОСОБА_1 - адвокат Кізік А.М. посилалася на те, що предметом майбутнього позову є відшкодування моральної шкоди, заданої, на думку позивача, неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю відповідачів вчиненими у 2019 році до початку розгляду цивільної справи №484/5407/19, розмір компенсації якої позивач оцінює у 2 млн. грн кожною.
Тому позивач вважав за співмірне заявленому ним в майбутньому розміру позовних вимог застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на все нерухоме та рухоме майно відповідачів та на корпоративні права, які належать ОСОБА_2 у ТОВ «Гранд ойл плюс».
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.
Проте заява позивача в частині накладення арешту на майно ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не містить зазначення виду конкретного майна, на яке пропонується накласти арешт, яке саме майно, де воно знаходиться, за якою адресою, його вартість тощо.
При цьому посилання в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2019 року у справі №911/1695/18 є безпідставним, оскільки висновки суду першої інстанції не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду.
Те, що обов`язкового з`ясування при вжитті заходів забезпечення позову вартості майна, на яке судом накладається (в порядку вжиття таких заходів) арешт, процесуальним законом не передбачено, не спростовує висновок суду першої інстанції щодо необхідності зазначення заявником виду конкретного майна, на яке пропонується накласти арешт.
У справі №911/1695/18 заявником було вказане майно на яке заявником пропонувалось накласти арешт, тоді як у справі, яка є предметом апеляційного перегляду конкретного майна заявником не запропоновано.
При цьому апеляційний суд зауважує, що за положеннями статті 32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 34 Закону України «Про дорожній рух», Порядку доступу посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, адвокатів, нотаріусів до Єдиного державного реєстру транспортних засобів стосовно зареєстрованих транспортних засобів, їх власників та належних користувачів, затвердженого постановою КМ України від 25 березня 2016 року №260, інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, та інформація про зареєстровані транспортні засоби та їх власників, що міститься у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, є відкритою, загальнодоступною та платною.
Таку інформацію можуть отримати як користувачі і власники, так і адвокати у зв`язку з наданням правової допомоги, у тому числі і представниця позивача, яка є адвокаткою, та за бажанням її довірителя.
В той же час, у разі не подання таких відомостей позивачем при зверненні із заявою про забезпечення його позову, останній може їх надати у подальшому, повторно звернувшись з клопотанням, або використати надані йому процесуальні права у відповідності до порядку, визначеному главою 5 ЦПК України.
Таким чином позивач, вимагаючи накласти арешт на майно без ідентифікуючих його ознак, зокрема за відсутності державних номерних знаків транспортних засобів, та місця їх знаходження, не надав не тільки переліку належного майна щодо якого просив застосувати арешт, та не звернувся із таким проханням до суду у відповідності до вказаного вище порядку.
Втім, колегія суддів враховує, що такий захід забезпечення позову як накладення арешту на майно, може бути забезпечено тільки за наявності ідентифікуючих ознак цього майна, його місця знаходження та таке інше, що вірно констатував суд першої інстанції.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такий спосіб забезпечення позову як накладення арешту на корпоративні права може узгоджуватися, зокрема, із вимогою майнового характеру, пов`язаною, зокрема, зі стягненням (витребуванням) з відповідача частки у статутному капіталі; у цій справі накладення арешту на корпоративні права не узгоджується з предметом і підставами позову, відтак відсутня доцільність у застосуванні такого заходу.
На думку апеляційного суду, накладення арешту на корпоративні права в цій справі є не співмірним із позовними вимогами, які визначив заявник. За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заяви в цій частині.
Крім того, позивачем не доведено існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, зокрема, загрози реалізації відповідачами майна, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідачів від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування з відповідними доказами не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Матеріалами поданої заяви про забезпечення позову не підтверджується наявність загрози реалізації відповідачами майна. До того ж, будь-яке майно відповідачів не є предметом спору у цій справі. На думку колегії суддів, саме по собі укладення договорів поруки, забезпечувальних договорів відповідачами з банком, а також виплата ОСОБА_2 можливої компенсації вартості майна в результаті його поділу не є беззаперечною підставою для задоволення заяви.
За висновками КЦС ВС, викладеними ним у постанові від 05 лютого 2020 року при розгляді справи №490/3925/19 і у постанові від 28 серпня 2019 року у справі №367/246/18 зазначено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.
Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення відповідної заяви.
Враховуючи те, що позивачем не вказаний перелік майна з індивідуально визначеними його ознаками, відносно якого він просив застосувати заходи забезпечення позову, та недоведена як необхідність забезпечення позову у такий спосіб, так і існування загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, суддею першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення поданої ОСОБА_1 заяви про забезпечення позову на цій стадії розгляду цивільної справи.
Отже, суд першої інстанції взяв до уваги наведені обставини справи, вимоги закону та висновки Верховного Суду, зміст позовних вимог, оцінив заяву про забезпечення позову з урахуванням принципів співмірності та адекватності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, необхідності врахування інтересів відповідачів, наслідки застосованих заходів забезпечення позову, а також відсутність у справі доказів можливого утруднення виконання рішення через намагання відповідачів уникнути відповідальності, а тому дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
З огляду на викладене та встановлені у цій справі обставини, правильними по суті є висновки суду першої інстанції. Суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права. Виходячи із загальних принципів розумності і справедливості, обґрунтованості відмови у забезпеченні позову суддею суду першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.
Керуючись статтями 367, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кізік Анни Миколаївни залишити без задоволення, а ухвалу судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н. В. Самчишина

Судді В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 22 квітня 2024 року.