ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/811/24 Справа № 205/4340/23 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О.С. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2023 року в цивільній справі номер 205/4340/23 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно, з урахуванням уточненої позовної заяви обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що її батько, ОСОБА_2 з 02 липня 1983 року по 13 грудня 2006 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . На підставі договору міни від 01 грудня 2003 року ОСОБА_3 належала квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, після його смерті відкрилася спадщина на належну йому частину квартири. 05 січня 2023 року та 05 березня 2023 року на адресу її проживання надійшли рахунки про сплату за електроенергію на ім`я її батька ОСОБА_2 . Згодом їй стало відомо, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , її син ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За життя ОСОБА_4 проживав у квартирі АДРЕСА_1 .

28 травня 2019 року відповідачкою на ім`я ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 в цілому.

Вважає, що відповідачкою було допущено порушення закону, внаслідок чого ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , без врахування частки іншого подружжя її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24 січня 2023 року вона звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. з метою внесення виправлень у свідоцтво про право на спадщину від 28 травня 2019 року, виданого ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням частки, належної її батькові, у спільному майні подружжя

ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , про що нотаріусом їй було відмовлено.

З матеріалів кримінального провадження, яке перебуває на досудовому розслідуванні в ВП №3 ДРУП ГУНП у Дніпропетровській області їй стало відомо, що після смерті ОСОБА_4 . Третьою дніпровською державною нотаріально конторою було відкрито справу за заявою ОСОБА_5 про прийняття спадщини.

Просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 травня 2019 року, видане ОСОБА_4 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., виділити і визначити частку ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спільному майні подружжя у розмірі частини квартири АДРЕСА_1 та визнати за позивачкою право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2023 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Із вказаним судовим рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2023 року у справі №205/4340/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з тим, що судом було неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного та упередженого дослідження та оцінки доказів, а також порушенням норм процесуального права.

Докази, що її рідний батько ОСОБА_2 не тільки проживав в спірній квартирі, а й брав участь в її утриманні є беззаперечними, тобто докази існування спільної сумісної власності.

Предметом її позову є не спадщина померлого зведеного брата ОСОБА_4 , а оскарження незаконних дій відповідачки, яка здійснила незаконний правочин, приватного нотаріуса і державного реєстратора Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., і яка порушила законодавство України та Конституційне право власності, незаконно позбавивши своїми протиправними діями частки в спільній сумісній власності її батька ОСОБА_2 , а в підсумку порушила і право позивачки як спадкоємиці.

Саме відповідачка стала ініціатором даного позовного провадження, відмовивши позивачці, після її звернення і надання вичерпної доказової бази, яку вона демонстративно викинула, виправити свою помилку, хоча це було і є в повноваженнях відповідачки як нотаріуса та державного реєстратора: а саме, ...можливість самостійного виправлення нотаріусом помилки передбачають Правила ведення нотаріального діловодства, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 року №3253/5. Виправлення помилки можливе лише тим нотаріусом, який вчинив нотаріальну дію (п. 6.13 цих Правил).

Тобто, відповідачка, як приватний нотаріус та державний реєстратор, не з`ясувала та не врахувала факту існування спільної сумісної власності в даній спадковій справі, або навмисно, з огляду існування даної справи, з самого початку (від першої заяви позивачки), заперечує свою помилку.

Суд першої інстанції не бачить в позовній заяві обґрунтування порушення прав позивачки відповідачкою, і при цьому вказує на «необґрунтованість» доказів чи «недостатність» як таких. Але в той же час відмовляє позивачці в залучені свідків по справі з метою з`ясування всіх обставин справи.

Зведений брат позивачки мав законне право на спадщину своєї матері ОСОБА_3 - на частину спірної квартири, так само як і позивачка, не тільки має законне право на частину спадщини її рідного батька ОСОБА_2 , але й вступила у спадщину за законом, після 8-ми років і 3-х місяців догляду за ним (інвалід 1-ї Б групи), проживаючи однією сім`єю зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважала себе такою, що прийняла спадщину після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно до положень Цивільного Кодексу України.

Жоден із доводів позивачки не був врахований. Фактично вони були тільки продекларовані в рішенні. Позицію позивачки в рішенні тільки оголошено. Не вказано ніяких доводів за чи проти. Не має будь-якого посилання на норму закону у відношенні до заперечень та позиції позивачки.

Від відповідачки приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення першої інстанції залишити без змін, судові витрати покласти на позивачку.

При зверненні до суду за захистом своїх порушених прав позивачкою обрано не вірний склад сторін. Зокрема, нотаріус є неналежним відповідачем у справах про визнання недійсним свідоцтва на спадщину за законом, а може були залучений до участі у справі виключно у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Виходячи з норм Закону «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивачки. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі №265/6868/16-ц (провадження №61-34234св18) зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності доводів та обґрунтування порушення прав позивача саме відповідачем.

У судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. адвокат Іванова О.М. апеляційну скаргу не визнала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, позивачку та представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_6 є дочкою ОСОБА_2 , яка після реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_8 (а.с. 83, 81).

02 липня 1983 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , який розірвано 13 грудня 2006 року, про що Ленінським ВРАЦС Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області 13 грудня 2006 року зроблено актовий запис №682 (а.с. 82, 97).

Відповідно до договору обміну квартир від 01 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. і зареєстрованого в реєстрі за №7140, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 85, 86).

24 листопада 2010 року ОСОБА_2 склав заповіт, яким усе належне майно, усі майнові права та обов`язки, які належатимуть йому, заповів ОСОБА_1 (а.с. 84).

З заяви від 05 листопада 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., вбачається, що ОСОБА_2 підтвердив, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності, і надав згоду своїй колишній дружині ОСОБА_3 на продаж зазначеної квартири (а.с. 139).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с. 80).

28 травня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , її синові ОСОБА_4 на спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку у встановленому законом порядку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 136, 137-138).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , цього факту сторони не оспорюють.

24 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Першої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом і за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 102).

30 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. із заявою про виправлення помилки у свідоцтві про право на спадщину за законом, виданого 28 травня 2019 року ОСОБА_4 (а.с. 156-157).

Листом приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. №24/01-16 від 30 січня 2023 року позивачці було повідомлено про відсутність законних підстав надати відповідь на запит у зв`язку із відсутністю відомостей про заявника у матеріалах спадкової справи, а також повідомлено, що спадкову справу 20 грудня 2022 року було вилучено старшим слідчим в ОВС СУ ГУНП в Дніпропетровській області (а.с. 120).

На вимогу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з приводу звернення ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. було надано відповідь № 52/01-16 від 21 лютого 2023 року, в якій зазначено, що 04 грудня 2018 року нею було відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за заявою ОСОБА_4 , якому 28 травня 2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 . Будь-яких заяв про прийняття спадщини або заяв про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя відсутні. На підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 17 листопада 2022 року старшим слідчим в ОВС відділу СУ ГУНП в Дніпропетровській області зазначену спадкову справу було вилучено (а.с. 122-123).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2023 року встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на час відкриття спадщини з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 140-141).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з пред`явлення позову до неналежного відповідача, оскільки позивачкою жодним чином не обґрунтовано, у чому полягає порушення її права на отримання спадщини саме відповідачкою.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви, передбаченими п. 1, п. 4 ч. 2 ст. 175 ЦПК України, остання повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У справах щодо спадкування, визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №2516/1356/12-ц, від 15.01.2020 у справі №200/9984/16-ц, від 25.03.2020 у справі №140/871/16-ц, від 30.04.2020 у справі №352/382/18, від 30.09.2020 у справі №361/1953/18, від 07.10.2020 у справі №234/17511/19.

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі.

Аналогічна позиція висловлена і в ухвалі колегії суддів Судової палати по цивільним справам Верховного Суду України від 05.12.2007 року у справі №6-16344св07, де зазначено, що при розгляді справ, котрі стосуються оскарження прав і обов`язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій (окрім справ за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні), нотаріуси не є особами, прав і обов`язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість в результатах розгляду справи судом і реалізації прийнятого по ньому рішення.

У постанові Верховного Суду від 18.12.2019 року в справі №265/6868/16-ц вказано, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що у травні 2023 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно, оскільки після смерті власників квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 .

Отже, предметом спору у справі є визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно, а тому відповідачами у справі мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Позивачка ОСОБА_1 своїм правом на визначення особи, яка є спадкоємцем майна, що є предметом спору, в якості відповідача по справі не скористалась. Натомість в якості відповідача нею було визначено приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В.

Апеляційний суд приймає до уваги, що нотаріус не є особою, прав і обов`язків яких стосується даний спір, оскільки відсутня його заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасників нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Таким чином, нотаріус не є відповідачем у спорах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Виходячи з наведеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що позивачка не довела, у чому полягає порушення її права на отримання спадщини саме відповідачкою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., оскільки за умови наявності спадкоємця саме ця особа ( ОСОБА_4 ) має бути відповідачем у справі, а у разі його смерті, про яку вказує позивачка, інший спадкоємець, який отримав спадщину ( ОСОБА_5 ), а не приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В.

Під час судового розгляду справи позивачка ОСОБА_1 заяву (клопотання) про заміну неналежного відповідача до суду не подавала, а самостійно в силу ст. 51 ЦПК України суд позбавлений можливості замінити первісного відповідача належним відповідачем.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 18 січня 2024 року.

Суддя: