ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 квітня 2024 року

м. Харків

справа №643/17975/19

провадження №22-ц/818/333/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бурлака І.В., Яцина В.Б.

учасники справи:

позивач Харківської міської ради

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 06 жовтня 2023 року, постановлене суддею Сугачовою О.О.

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року Харківська міська рада звернулась до суду із позовом, в якому просила стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі 150601,00грн. відповідно до вимог ст.1212 ЦК України.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 06 жовтня 2023 року позовні вимоги Харківської міської ради задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 150601 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради сплачений судовий збір в розмірі 2259 грн. 01 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 (з урахуванням уточнень) просить скасувати рішення суду та закрити провадження у справі, оскільки вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки матеріалам справи та наданим доказам. Апелянт є фізичною особою-підприємцем, тому справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Наголошує, що крім роздрібної торгівлі займається іншою діяльністю , приміщення використовується як склад та цех.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимогст.367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач користується земельною ділянкою без укладення договору оренди та без державної реєстрації прав на неї. Тому слід стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.08.2019 №177897784 прав власності на нежитлову будівлю літ «А-2», загальною площею 1810,4кв.м (частка 63/100) по АДРЕСА_1 з 14.04.2016 зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 14.04.2016 №592, а 37/100 частки зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2018 №191.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 06.08.2019 № НВ-19 земельна ділянка по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :09:005:0092 зареєстрована як об`єкт цивільних справ 07.12.2017. Категорія земель землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (код КВЦПЗ 11.02); вид використання для обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-2» (майстерня). Форма власності комунальна.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 06.08.2019 № НВ-019, листа Відділу у м. Харкові ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 02.05.2018 № 1412/116-18 та листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 03.05.2018 № 3064/0/225-18 речові права ОСОБА_1 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстровані.

Отже, в розумінні положень ст.ст. 12,80,83 ЗК України вказана вище земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 19.08.2019. проведено обстеження земельної ділянки та встановлено, що ОСОБА_1 з 31.01.2018, а ОСОБА_2 з 14.04.2016 використовують земельну ділянку з кадастровим номером :09:005:0092 по АДРЕСА_1 площею 0,4455га для експлуатації та обслуговування частини нежитлової будівлі літ. «А-2», право власності на яку зареєстровано за ними. Визначені за результатами геодезичної зйомки координати земельної ділянки оброблені та сформовані в електронному файлі для подальшого отримання розрахунковим методом із застосуванням програмних комплексів з нормативної грошової оцінки земель м. Харкова даних про нормативну грошову оцінку зазначеної земельної ділянки.

За результатами обстеження складено акт обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 19.08.2019 р., до якого додано ситуаційна схема розміщення земельної ділянки, графічний матеріал та фото.

Із витягу з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :09:005:0092) від 18.06.2019 № 1006/0/45-19, виданого відділом у м. Харкові ГУ Держгеокадастру у Харківській області та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 06.08.2019 №НВ-019, вбачається, що площа вказаної земельної ділянки складає 0,4455га.

Також встановлено, що у відповідності до інформації ГУ ДФС у Харківській області від 11.05.2018 № 10786/9/20-40-13-08-20 ОСОБА_1 не є платником земельного податку.

Відповідно до положень статті 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, у випадку використання земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди, власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотримання орендної плати в порядку, визначеному статтею 1212 ЦК України.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.

Згідно із пунктом 38.1 статті 38 ПК України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Відповідно до абзацу 2 підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, Харківська міська рада вказувала, що ОСОБА_1 використовує земельну ділянку з кадастровим номером :09:005:0092 по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування частини нежитлової будівлі літ. «А-2».

На підставі договору-купівлі продажу від 31.08.2018 року ОСОБА_1 на праві власності належить 37/100частки нерухомого майна.

Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :09:005:0092) від 18.06.2019 № 1006/0/45-19, виданого Відділом у м. Харкові ГУ Держгеокадастру у Харківській області, та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 06.08.2019 №НВ-019 площа вказаної земельної ділянки складає 0,4455 га.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 01.02.2018 р. по 30.09.2019. розмір безпідставно збережених ОСОБА_1 в розмірі 150601грн. коштів за сплату орендної плати.

Розрахунок зроблений на площу земельної ділянки, яка відповідає частці відповідача у праві спільної часткової власності на об`єкт зазначеного нерухомого майна.

ОСОБА_1 у період з 01.02.2018 по 30.09.2019 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг за рахунок Харківської міської ради як власника земельної ділянки за вказаною адресою майно грошові кошти у розмірі орендної плати.

Крім того, договір оренди укладено не було, отже ОСОБА_1 користувався земельною ділянкою без оформлення права користування.

Таким чином, предметом позову у цій справі є стягнення із власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено.

З огляду на викладене, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення,

а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 12121214 ЦК України).

Такий правовий висновок відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі

№ 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року

у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19 (провадження № 61-2105св20); та у постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 644/3932/18.

Разом із цим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів спростування відповідачем, наданого позивачем розрахунку недоотриманого доходу.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність закриття провадження, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 15 ч.1 ст. 20 ГПК України зазначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Під господарською діяльністю потрібно розуміти діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна діяльність) (ч.1ч.1,2 ст.3 ГПК України).

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 06.08.2019 № НВ-019 убачається, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :09:005:0092 віднесена до категорії земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (код КВЦПЗ 11.02); вид використання для обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-2» (майстерня) площа земельної ділянки 0,4455 га (а.с. 17-20).

З витягу № 312 з реєстру платників єдиного податку вбачається, що місцем провадження господарської діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 (а.с. 63). І господарську діяльність він здійснює за кодом з КВЕД 52.62 «Роздрібна торгівля з лотків та на ринках».

З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 03.08.2017 вбачається, що основним видом економічної діяльності ФОП ОСОБА_1 є «Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям» (а.с. 63-64).

З указаних вище доказів не вбачається, що за адресою розташування спірної земельної дліянки: АДРЕСА_1 , ФОП ОСОБА_1 здійснює свою господарську діяльність, а саме, роздрібну торгівлю з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям.

Доказів здійснення підприємницької діяльності, використання як цеху чи складу у нежитловому приміщенні по АДРЕСА_1 , суду не надано.

Крім того колегія суддів зазначає, що ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 24 грудня 2020 року було провадження у справі закрито у звяку із тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року зазначену ухвалу скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

Скасовуючи ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відсутні докази використання відповідачем спірної земельної ділянки у господарський діяльності.

Зазначена постанова Харківського апеляційного суду у касаційному порядку відповідачем не оскаржувалась. Після повернення справи до суду першої інстанції при новому розгляді справи доказів на підтвердження використання спірної земельної ділянки для здійснення господарської діяльності з 01.02.2018 по 30.09.2019 відповідачем суду не надано.

Підстав для закриття провадження у справі не вбачається.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 06 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина