Справа № 182/7119/23
Провадження № 2/0182/84/2024
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09.04.2024 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька - Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, у якій просить розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , посилаючись на наступні обставини.

Шлюб між нею та відповідачем по справі було зареєстровано 26 січня 2018 року Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбні відносини припинені з березня 2022 року з причини різних поглядів на життя, відсутності довіри та взаєморозуміння. На даний час кожен живе своїм життя та наміру поновлювати спільне проживання не бажає. Дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні. Що стосується майнового спору, то будуть вирішувати в іншому судовому порядку.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.16-17).

Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, своїм правом, визначеним цивільно-процесуальним законодавством, скористався та на адресу суду від його представника ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає наступне. Так, сторони, дійсно, перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З березня 2022 року шлюбні відносини з позивачем припинені, подружжя проживає окремо, спільного господарства не ведуть. Позивачка зазначає в своєму позові, що спільна дитина ОСОБА_5 за взаємною згодою проживатиме зі своєю матір`ю ОСОБА_1 . Однак, представник відповідача та її довіритель з цим категорично не погоджується, так як згоди на проживання їх доньки з позивачкою він не давав, відповідач давав згоду на тимчасове проживання своєї доньки за кордоном з матір`ю тільки на рік, у зв`язку з війною в Україні. Позивач не дає можливості бачитись з дитиною, не привозить доньку в Україну, а сам відповідач не може приїхати побачити доньку, у зв`язку з обмеженням виїзду за кордон. У зв`язку з обмеженням можливості відповідачеві брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою, відмовою привезти доньку в Україну, відповідач буде звертатись з цього питання до суду для визначення проживання дитини з батьком. Крім того, в позовній заяві про стягнення аліментів позивач зазначає, що усі витрати, пов`язані з утриманням дитини несе сама, відповідач участі в утриманні дитини не приймає, участі у вихованні дитини не приймає, її життям не цікавиться. Зазначені твердження не відповідають дійсності, так як відповідач завжди відповідально ставиться до виховання своєї єдиної доньки, особливо в ті часи, коли позивач за станом здоров`я довгий час перебувала на лікарняному, а відповідач сам доглядав і виховував їх доньку. Не має жодного тижня, щоб відповідач не спілкувався з донькою по телефону. Постійно надавав матеріальну допомогу не тільки на дитину, а й допомагав позивачці на проживання та інші потреби за кордоном (квитанції та виписки з рахунку додаються). З огляду на зазначені норми права, керуючись ст.ст.175, 177, 191 Цивільно-процесуального кодексу України, представник відповідача не заперечує проти задоволення позову щодо розірвання шлюбу, але просить суд встановити в судовому порядку дійсні факти, а не спотворені позивачем для подальшого використання в спорі щодо їх спільної дитини (а.с.20-22).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Згідно зі ст.105, 110 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше сумісне життя та збереження сім`ї стали неможливим.

Відповідно до ч.2 та ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони з 26 січня 2018 року знаходяться в зареєстрованому шлюбі (а.с.10). Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9). Шлюбні відносини припинені з березня 2022 року з причини різних поглядів на життя, відсутності довіри та взаєморозуміння. На даний час кожен із сторін по справі живе своїм життя та наміру поновлювати спільне проживання не бажає. Спір щодо поділу спільного майна подружжя будуть вирішувати окремо.

Як вбачається з матеріалів справи, в позовній заяві зазначено, що дитина проживає з позивачкою, дані обставини були підтверджені позивачем і заперечення з даного приводу були викладені у відзиві на позовну заяву. При цьому, викладені у відзиві на позовну заяву обставини щодо заперечення відповідачем місця проживання дитини та наявного спору, судом до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Статтями 12, 81 ЦПК України, передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із статтею 9 Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з частиною першою статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини першої та другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

З вказаного вбачається, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду.

Тобто, першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків, та тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Отже, заявлені обставини відповідачем та його представником щодо заперечення місця проживання дитини з матір`ю, як зазначено в позовній заяві про розірвання шлюбу, до уваги судом не приймаються, оскільки встановлення даних обставин та прийняття до уваги можливо лише в рамках розгляду справи про визначення місця проживання дитини та наявності спору між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому, той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що, дійсно, батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір, та вказані обставини підлягають перевірці судом. Проте, оскільки позивачкою вимоги в позовній заяві про розірвання шлюбу щодо визначення місця проживання дитини разом з нею заявлені не були, а всупереч всьому цьому, представник відповідача не надав жодних доказів, які б підвереджували дійсну наявність спору між позивачем та відповідачем, з приводу визначення місця проживання їхньої спільної дитини, судом не встановлено обставини, щодо не зазначення в рішенні суду думки щодо місця проживання дитини разом з позивачкою.

Таким чином, за відсутності між сторонами відповідного спору, суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в ході розгляду справи про розірвання шлюбу, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про розірвання шлюбу, та на час розгляду цієї справи між батьками дитини існує спір саме щодо визначення її місця проживання, а тому суд дійшов висновку, що відсутні підстави для обгрунтування обставин щодо визначення місця проживання дитини.

Керуючись ст.105, 110 СК України, ст.2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 26 січня 2018 року, за актовим записом № 39, від якого є донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - розірвати.

Після розірвання шлюбу громадянці ОСОБА_1 залишити прізвище « ОСОБА_1 », громадянину ОСОБА_2 залишити прізвище « ОСОБА_2 ».

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН - НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН - НОМЕР_2 ), судовий збір в розмірі 858 грн. (вісімсот п`ятдесят вісім грн.) 88 коп., сплачений останньою при подачі позову до суду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал