Справа № 464/5670/22 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/1951/23 Доповідач в 2-й інстанції Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , його представника

ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , її представника

ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та її поділ,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати об`єктом спільної сумісної власності сторін, як подружжя, квартиру АДРЕСА_1 і визначити, що частка кожного із подружжя у праві спільної сумісної власності на цю квартиру становить 1/2.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 10.10.2003 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 липня 2019 року.

У шлюбі у них народилося двоє дітей: донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час шлюбу була придбана квартира АДРЕСА_1 , покупцем якої, згідно з договором купівлі-продажу квартири від 06.02.2015 року, зазначено відповідачку, однак, квартира придбавалась ними для проживання їхньої сім`ї за спільні кошти, тому належить їм на праві спільної сумісної власності, частка кожного в якій становить 1/2.

Відповідачка вважає квартиру своєю особистою власністю і висловилась про намір відчужити квартиру, тому про порушення свого права позивач довідався в кінці 2021 року.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19 червня 2023 року позов задоволено.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Визначено за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/2 частки в праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 992 грн. 40 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_3 , просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як колишнього подружжя, і вважає, що основним джерелом придбання квартири були кошти, отримані нею внаслідок відчуження спадкового майна після смерті її батьків, та заощадження, накопичені батьками, які не були на банківських рахунках, однак, такі вона отримала після їхньої смерті, а також від рідного брата, який свою частину коштів віддав їй після відчуження спільного майна, отриманого у спадок.

Зауважує, що про вказані обставини вона повідомляла суд, але їм не було надано належної правової оцінки.

Окрім того, зазначає, що позивач не надав суду жодного доказу про отримання ним доходу за межами України.

Також звертає увагу на не врахування судом при вирішенні даного спору тієї обставини, що з нею залишились проживати діти і позивач не сплачує на їх утримання аліментів.

Додає, що судом не оцінено та не взято до уваги висновок експертизи, наявний в матеріалах справи, та не надано такому жодної правової оцінки, що підтверджує відсутність дослідження наявних у матеріалах справи документів та їх неповноту.

Апелянт вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки такого способу захисту, як визначення часток у спільній сумісній власності, немає.

Апелянт наголошує, що у справі про розірвання шлюбу було встановлено відсутність спорів щодо спільно нажитого майна, а тому позивач пропустив строк на звернення до суду із вказаним позовом, оскільки в даному випадку початок перебігу строку позовної давності необхідно обраховувати з моменту розірвання шлюбу за рішенням суду.

21.11.2023 року позивач ОСОБА_1 подав письмові пояснення по суті апеляційної скарги, в яких заперечує доводи та вимоги апелянта.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.

Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, відтак, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом встановлено, що 10.10.2003 року між позивачем та відповідачкою зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 липня 2019 року.

У шлюбі в сторін народилося двоє дітей: донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка вже є повнолітньою, та неповнолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Предметом спору є двокімнатна квартира, загальною площею 54,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №507.

Купівлю-продаж спірної квартири здійснено за ціною 430641 грн.

Задовольняючи вказаний позов та визнаючи спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачкою не доведено тієї обставини, що квартира куплена за її особисті кошти.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки з наданих відповідачкою письмових доказів, зокрема, з договору купівлі-продажу квартири від 22.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М., встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 та її брат ОСОБА_7 продали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру, загальною площею 22,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , за ціною 263167 грн., яких було недостатньо для купівлі спірної квартири, до того ж, відповідачці належало лише 1/2 від вказаної суми грошей.

Інших доказів, які б підтверджували, що відповідачка вклала в купівлю спірної квартири належні їй особисто грошові кошти, немає.

Також необхідно зазначити, що спірна квартира купувалась в інтересах сім`ї, про що свідчить текст нотаріально посвідченої заяви-згоди позивача ОСОБА_1 на купівлю цієї квартири.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, є обгрунтованим та відповідає наведеним вище вимогам закону.

Доводи відповідачки про відступлення від рівності часток не заслуговують на увагу, оскільки для цього судом не встановлено визначених статтею 70 СК України підстав.

Безпідставними є й доводи сторони відповідача про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки згідно з частиною другою статті 72 СК України, позовна давність у три роки, яка застосовується до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, а не від моменту розірвання шлюбу, як стверджує відповідач.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку дослідженим доказам, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 02 лютого 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич