Провадження № 22-ц/4808/180/24
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів: Мальцевої Є. Є.,

Луганської В. М.,

секретар Кузів А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Савчука Романа Романовича на рішення Івано-Франківського міського суду від 24 жовтня 2023 року, в складі судді Татарінова О. А., ухвалене в м. Івано-Франківську, Івано-Франківської області, та апеляційної скарги Державної казначейської служби України на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2023 року, в складі судді Татарінова О. А., ухвалене в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Івано-Франківської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

Позов обґрунтовано тим, що Івано-Франківським міським відділом УМВС України в Івано-Франківській області 24 січня 2014 року було розпочате кримінальне провадження № 0000004 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України. Старший слідчий СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області Раінчук С.Д. 30 липня 2014 року повідомив позивачу про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. В подальшому слідчий Раінчук С.Д. 04 серпня 2014 року вручив позивачу обвинувальний акт, який затверджений старшим прокурором відділу прокуратури м. Івано-Франківська Янцюком Н. В. та подав його до суду. Таким чином, позивача було обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, а саме у самовільному будівництві будівель і споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці. Івано-Франківський міський суд розпочав розгляд вказаного кримінального провадження в серпні 2014 року (справа № 344/11704/14-к) та завершив 07 березня 2023 року ухваленням виправдувального вироку згідно із яким позивача визнано невинуватим та виправдано за ч. 3 ст. 197-1 КК України за відсутністю в його діяннях складу кримінального правопорушення.

Позивачем зазначається, що в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури йому було завдано моральну шкоду. Так, позивач зазнав душевних страждань у зв`язку із протиправною поведінкою органу досудового розслідування та прокуратури, яка полягає у незаконному повідомленні про підозру та подальшому кримінальному переслідуванні, яке тривало понад вісім років. У зв`язку із пережитими нервовими потрясінням, пов`язаними із кримінальним процесом, у позивача в 2022 році було діагностоване захворювання злоякісне новоутворення щитовидної залози, папілярна карцинома щитоподібної залози стадія 1, інсулінонезалежний цукровий діабет без ускладнень. У зв`язку із чим він переніс хірургічну операцію, внаслідок чого позивачу 10 листопада 2022 року, призначена друга група інвалідності. Крім того, позивач був позбавлений можливості бачитися із своєю дружиною та дочкою, оскільки ті, проживали в Сполучених Штатах Америки.

Також зазначає, що у зв`язку із кримінальним переслідуванням були значно обмежені його права на працевлаштування у зв`язку із неможливістю отримання позитивної довідки про несудимість, адже у відповідному реєстрі МВС містились відомості про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Особливих моральних страждань в позивача викликала поведінка прокурорів Окружної прокуратури міста Івано-Франківська (Івано-Франківської місцевої прокуратури/Прокуратури міста Івано-Франківська), які намагались затягнути розгляд справи в суді. Загалом з вини органу державного обвинувачення було відкладено 19 поспіль судових засідань. Позивачем зазначається, що в таких діях сторони обвинувачення проявилась повна зневага до нього, як до громадянина, намагання принизити його честь та гідність.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з Державного бюджету України вартість завданої йому моральної шкоди в розмірі 3 000 000 грн. та судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 жовтня 2023 рокупозов задоволено частково. У відшкодування моральної шкоди стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 696 800 грн.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2023 року стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2 787,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 жовтня 2023 року, представник ОСОБА_1 адвокат Савчук Р. Р. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду змінити. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 вартість завданої йому моральної шкоди в розмірі 3 000 000 грн.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що всупереч нормам чинного законодавства України суд першої інстанції, оцінюючи вартість моральної шкоди, яка була завдана позивачу в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури, не в повній мірі врахував глибину душевних страждань, які довелось пережити ОСОБА_1 в результаті незаконного кримінального переслідування, яке тривало понад вісім років. Зокрема, судом не було враховано, що дані дії призвели до суттєвих моральних втрат апелянта, які полягали у порушенні його нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього прикласти додаткових зусиль для організації свого життя.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, просить додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2023 рокусуду в частині стягнення з Державного бюджету України витрат на правову допомогу у розмірі 2 787,60 грн. скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд всупереч вимогам закону, не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодних правових підстав стягнув судові витрати з Державного бюджету України. Хоча, у відповідних правовідносинах Казначейство участі не брало, оскільки, відповідно до норм закону, воно є лише органом виконання окремих категорій судових рішень.

Крім того, апелянт вважає, що у вказаній ситуації відсутні підстави для стягнення судових витрат з Державного бюджету України. Адже, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження таких витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Проте, у разі задоволення позову такі витрати мають бути покладені на сторону, внаслідок неправомірних дій якої виник спір.

Таким чином, судом порушено основну засаду цивільного судочинства верховенство права, у зв`язку з чим додаткове рішення підлягає скасуванню.

06 грудня 2023 року представник Івано-Франківської обласної прокуратури подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Савчука Р. Р. та вказує, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. Просить апеляційну скаргу представника апелянта залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського міського суду від 24 жовтня 2023 року без змін.

Інші учасники справи не скористались своїм право на подання відзиву на апеляційні скарги. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Савчука Р. Р., які просили задовольнити свою апеляційну скаргу, пояснення представника Державної казначейської служби України Гамуляк О. М., яка просила задовольнити скаргу служби, пояснення прокурора Салабай Т. Б., яка просила залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 та задовольнити апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає,що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 30 липня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.197-1 КК України, внесеного 24 січня 2014 року в ЄРДР за № 0000004 та 04 серпня 2014 року відносно ОСОБА_1 складено обвинувальний акт (а.с. 32-34, 35-38).

З акту Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 травня 2019 року встановлено, що 27 травня 2019 року о 10:00 год. розгляд справи №344/11704/14-к про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.3 ст.197-1 КК України, не відбувалось, у зв`язку із неявкою у судове засідання без поважних причин прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури (а.с. 41).

Згідно акту Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року, розгляд справи №344/11704/14-к про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.3 ст.197-1 КК України, 05 лютого 2020 року о 15:00 грн. не відбувався, у зв`язку із неявкою у судове засідання без поважних причин прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури (а.с. 43).

Відповідно до акту Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 березня 2021 року вбачається, що 11 березня 2021 року о 15:00 год. розгляд справи №344/11704/14-к про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 3 ст.197-1 КК України, не відбувалось, у зв`язку із неявкою у судове засідання без поважних причин прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури (а.с. 46).

Із виписки із медичної карти стаціонарного хворого 19945/2022 встановлено, що ОСОБА_1 , перебував у стаціонарі з 22 вересня 2022 року по 26 вересня 2022 року, встановлено діагноз: злоякісне новоутворення щитовидної залози. Папілярна карцинома щитоподібної залози, стадія 1; інсулінонезалежний цукровий діабет без ускладнень (а.с. 25).

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серія 12 ААГ № 212783 від 26 грудня 2022 року ОСОБА_1 , встановлено другу групу інвалідності на підставі загального захворювання (а.с. 28-29).

15 листопада 2022 року суддя Івано-Франківського міського суду Руденка Д. від 15 листопада 2022 року звернувся до Керівника Івано-Франківської обласної прокуратури з поданням та просив вжити заходів щодо явки прокурорів Окружної прокуратури міста Івано-Франківська у судові засідання для підтримки публічного обвинувачення у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України (а.с. 58-60).

На подання Івано-Франківського міського суду щодо встановлення причин тривалого судового розгляду вказаної справи та неявки прокурорів у судові засідання, заступником керівника Івано-Франківської обласної прокуратури листом від 16 грудня 2022 року надано пояснення про причини неявки прокурорів Окружної прокуратури міста Івано-Франківська в судові засідання (а.с. 61-62).

Як вбачається із журналів судових засідань розгляду кримінальної справи (кримінального провадження) №344/11704/14-к про обвинувачення ОСОБА_1 від 24 вересня 2018 року, 27 травня 2019 року, 05 лютого 2020 року, 20 листопада 2020 року, 11 березня 2021 року, 07 червня 2021 року, 27 липня 2021 року, 28 вересня 2021 року, 16 листопада 2021 року, 31 січня 2022 року, 31 травня 2022 року, 30 червня 2022 року, 28 липня 2022 року, 09 вересня 2022 року, 15 листопада 2022 року, 03 лютого 2023 року судові засідання були відкладені у зв`язку з неявкою прокурора.

Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 07 березня 2023 року ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за ч.3 ст. 197-1 КК України за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення. Вирок набрав законної сили 07 травня 2023 року (а.с. 63-75).

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями частин першої, другої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 йому заподіяно моральну шкоду право на відшкодування якої він набув на підставі постановлення виправдувального вироку суду.

При визначенні розміру морального відшкодування місцевий суд врахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу з 30 липня 2014 року до 07 квітня 2023 року, що загалом становить 104 місяці, під слідством та судом. Зазначене призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків та стану здоров`я позивача, а тому з урахуванням засад розумності та справедливості, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 696 800 грн., яка не є мінімальним розміром та визначена з урахуванням конкретних обставин справи.

При цьому районний суд мотивував свої висновки щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди у гарантованому державою розмірі та зазначив обставини, які вплинули на глибину фізичних та душевних страждань позивача.

Будь-яких обставин, які б давали змогу апеляційному суду збільшити розмір відшкодування моральної шкоди під час розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Савчука Р. Р. не встановлено, а відтак його апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28) Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, а тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) (пункт 6.21) та Верховний Суд у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17, від 27 липня 2021 року у справі № 454/2882/19 (провадження № 61-1891св21).

Оскільки відповідачем у справі є держава, компенсація позивачеві понесених судових витрат у справі має відбуватися за її рахунок, тобто з Державного бюджету України, а відтак доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України в цій частині є безпідставними.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Звертаючись до суду із позовом позивач, серед іншого, просив також стягнути з Державного бюджету України на свою користь понесені судові витрати у справі.

На підтвердження вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу суду першої інстанції був наданий договір про надання професійної правничої допомоги № 12/6/23 від 12 червня 2023 року, укладений між позивачем, як клієнтом, та адвокатом Савчуком Р. Р. (том 1 а.с. 188) за умовами якого адвокат за дорученням клієнта зобов`язався представляти його інтереси в суді із наданням усіх прав, які належать клієнту без обмежень (п. 1, 2). Вартість правничої допомоги та порядок розрахунків за її надання Клієнту, визначені сторонами у пункті 4 цього договору. Також був наданий Акт про надання професійної правничої допомоги від 29 жовтня 2023 року, яким підтверджується факт надання позивачеві професійної правничої допомоги на загальну суму 12 000 грн. (том 1 а.с. 187).

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що представником позивача адвокатом Савчуком Р. Р. були дотриманні положення частини восьмої статті 141 ЦПК України, зокрема заявлення до закінчення судових дебатів у справі про необхідність вирішення питання щодо розподілу понесених судових витрат та подання відповідних доказів, а тому з доводами апеляційної скарги Державної казначейської служби України про недоведеність витрат на правову допомогу погодитися не можна.

Ураховуючи надані позивачем докази, прийняте судом першої інстанції на його користь рішення, апеляційний суд вважає, що суд обґрунтовано розподілив між сторонами витрати на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 в суді першої інстанції пропорційно до задоволених вимог.

Своїх заперечень про неспівмірність заявлених позивачем витрат Державна казначейська служба України під час розгляду судом першої інстанції цього питання не заявляла.

З огляду на викладене, апеляційна скарга Державної казначейської служби України також задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Савчука Романа Романовича залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 січня 2024 року.

Судді В. М. Барков

Є. Є. Мальцева

В. М. Луганська