Справа № 603/90/24
Провадження №2/603/87/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2024 р. м. Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Галіяна І. М.,

секретаря судового засідання - Б`єлі Д. С.

розглянувши в підготовчому засіданні цивільну справу

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Андрусенко Ігор Ярославович

відповідач: ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Монастириської міської ради

предмет позову: позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Андрусенко І. Я., звернулася в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та збільшення встановленого судовим наказом Монастириського районного суду Тернопільської області від 19.03.2018 року по справі №603/142/18 розміру аліментів, який підлягав стягненню з ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 встановивши стягувати в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн щомісячно.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 07.08.2012 року позивач уклала шлюб з відповідачем, який вони зареєстрували у виконавчому комітеті Горожанської сільської ради Монастириського району Тернопільській області, актовий запис №03.

За час шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

15.10.2013 року Монастириський районний суд Тернопільської області ухвалив рішення яким, розірвав шлюб між позивачем та відповідачем (справа №603/780/13-ц). Після розірвання шлюбу прізвище позивача змінено із « ОСОБА_4 » на дошлюбне « ОСОБА_5 ».

Також 19.03.2018 року Монастириський районний суд Тернопільської області видав судовий наказ яким, вирішив стягувати із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_6 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 06.03.2018 року до досягнення дитиною повноліття.

29.05.2018 року ОСОБА_6 уклала шлюб із ОСОБА_7 та змінила прізвище із « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_8 ».

В позовній заяві позивач зазначає, що на даний час дитина подорослішала та в силу її фізичного розвитку значно змінилися її потреби, і для забезпечення її фізичного, культурного, духовного розвитку необхідні значні кошти, а вона самостійно не може забезпечити належний розвиток сина та його матеріальні потреби.

Також позивач стверджує, що відповідач протягом десяти років ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_3 : впродовж навчання дитини у навчальному закладі батько жодного разу не появлявся і не цікавився шкільним життям дитини, не розмовляв з дитиною, не вітав її із святами, не цікавився її особистим життям, не спілкувався із сином у соціальних мережах, жодного разу не поцікавився його захопленнями, досягненнями, здоров`ям, мріями та планами на майбутнє.

Враховуючи вказані обставини, позивач вважає, що є усі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 .

ІІ. Процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді Монастириського районного суду Тернопільської області від 08.02.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

ІІІ. Позиції сторін.

Позивач в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, просить позовні вимоги задовольнити подала заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю з підстав зазначених в позові, просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, на адресу суду направив заяву про розгляд справи в його відсутності, з позовними вимогами погоджується повністю та погоджується на позбавлення його батьківських прав відносно його сина.

Представник органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Монастириської міської ради в судове засідання не з`явилася, проте через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого судового засідання.

Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області №603/708/13-ц про розірвання шлюбу, де змінено прізвище ОСОБА_10 з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , згідно якого позивач змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_8 ».

Шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області №603/780/13-ц.

Син сторін по справі після розірвання шлюбу між його батьками залишився проживати з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з реєстру Територіальної громади, Монастириська територіальна громада.

Судовим наказом Монастириського районного суду Тернопільської області №603/142/18 від 19.03.2018 року присуджено стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_6 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Згідно з висновком органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Монастириської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його сина ОСОБА_3 від 23.02.2024 року № 54 орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , 1975 року народження, відносно його сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

V. Джерела права й акти їх застосування.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Виходячи з тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Згідно з ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідач ОСОБА_2 , як було з`ясовано з матеріалів справи, протягом дев`яти років ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приїжджає до дитини, не цікавиться життям та здоров`ям сина, його захопленнями, розвитком, навчанням, не вітає з днем народження, не здійснює належне його утримання та не опікується ним. Дитина не пам`ятає свого батька так як той після розірвання шлюбу бачився із сином два рази і то на прохання позивача, а не з власної ініціативи.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився та не надав жодних доказів на спростування доводів позивача про наявність передбачених законом підстав для позбавлення його батьківських прав, натомість подав суду заяву де позов визнав повністю чим підтвердив своє небажання приймати участь у вихованні та утриманні свого сина.

З огляду на вищевказане суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо свого сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідомо ухилявся від обов`язків по їх вихованню, не створив умов для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Крім цього, жодних доказів на спростування такого висновку судом не здобуто та ніким не представлено.

Конвенція про права дитини від 20.11.1989 р. (ст. 9) зазначає про те, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже судом встановлено, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу свідомо нехтує свої батьківські обов`язки щодо виховання сина.

Позбавлення батьківських прав, як крайній захід впливу на осіб, що не виконують батьківські обов`язки є втручанням у сімейне життя. Однак таке втручання в даному випадку є виправданим і пропорційним, оскільки цього нагально потребують інтереси дитини, батько яких не виявляє батьківського піклування. Поведінка батька відносно своєї дитини дає підстави для обґрунтованих сумнівів у його спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов`язки і свідчить про ризик неналежного виховання дитини.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є обґрунтованим і підлягає до задоволення, оскільки позбавлення відповідача батьківських прав буде достатнім заходом впливу за його свідоме ухилення від виконання обов`язку по вихованню дитини.

З огляду на зазначені обставини суд дійшов висновку, що батько дітей відповідач - ОСОБА_2 ухиляється від виконання ним батьківських обов`язків по вихованню свого сина.

Отже, у цій справі наявні виключні обставини, за яких відповідач ОСОБА_2 може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

У відповідності до ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Частиною 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Приписами ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей.

Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання.

Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими.

Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна вимога міститься і в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» N 3 від 15.05.2006 року.

Тобто зазначена законодавча норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Аналізуючи вищевказані правові норми законодавства суд дійшов висновку, що стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі). Закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, а тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року №3111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27.11.1992 року, №250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Так, позивачем заявлений позов про збільшення стягнення з відповідача в користь позивача аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі.

Відповідач, в поданій заяві, погодився з розміром аліментів заявленим позивачем (в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн на дитину) визнавши позов в цілому та не висловивши щодо вимог позивача заперечень.

Згідно з положеннями ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Одним із способів захисту інтересів дитини є його фінансове утримання після розлучення. Аліментні зобов`язання виникають з моменту народження дітей - до їх повноліття (18 років або до 23 років, у окремих випадках).

У відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1.Стан здоров`я та матеріальне становище дитини.

На даний час дитина подорослішала та в силу її фізичного розвитку значно змінилися її потреби, і для забезпечення її фізичного, культурного, духовного розвитку необхідні значні кошти, які позивач самостійно не може забезпечити на належний розвиток сина та його матеріальні потреби. Ті обставини, що з віком потреби дитини зростають, що в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на її утримання, на забезпечення освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду та відпочинку дитини є загальновідомими та не потребують доказуванню

2.Стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів.

В матеріалах справи відсутні відомості про не задовільний стан здоров`я відповідача та його матеріальне становище

Також в матеріалах справи відсутні відомості про наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

VІ. Висновки за результатами розгляду справи.

Враховуючи матеріальне становище сторін, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципів розумності та справедливості, виправдання дійсними потребами дітей у розвитку, приймаючи до уваги те, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, беручи до уваги розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щорічні потреби дітей, які з віком постійно зростають, що в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на її утримання, на забезпечення освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду та відпочинку, які є загальновідомими та не потребують доказування, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 5000 грн, щомісячно але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття вважаючи що такий їх розмір буде достатнім для задоволення розумних матеріальних потреб дитини, що з огляду на встановлені в судовому засіданні обставини буде відповідати вимогам закону та буде достатнім для гармонійного розвитку дитини та захистить її права.

Окрім цього суд констатує, що за правилами статті 169 СК України позбавлений батьківських прав батько вправі звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав за умови зміни своєї поведінки, якщо це буде відповідати інтересам дитини.

VІІ. Судові витрати.

У відповідності до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, позивачем сплачено судовий збір за подання позовної вимоги немайнового характеру про позбавлення батьківських прав в розмірі 1211 грн 20 коп, який підлягає стягненню з відповідача в користь позивача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розмір.

Приписами ч. 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, такі судові витрати стягуються з другої сторони.

Отже, з відповідача - ОСОБА_2 слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 12, 81, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 141, 150, 155, 164, 166, 182, 184 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Андрусенко Ігор Ярославович до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Монастириської міської ради, про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів - задовольнити.

2. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позбавити батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Змінити (збільшити) встановлений судовим наказом Монастириського районного суду Тернопільської області від 19.03.2018 року по справі №603/142/18 розмір аліментів, який підлягав стягненню з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_6 на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 06.03.2018 року до досягнення дитиною повноліття.

4. Стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп щомісячно але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з моменту набрання рішенням законної сили.

5. Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в розмірі 1211 грн 20 коп.

6. Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1211 грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду через Монастириський районний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі ухвалення рішення за відсутності учасників справи протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.

У разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення чи ухвалення рішення за відсутності учасників справи або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 15.04.2024 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_3 ), проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання згідно позовної заяви: АДРЕСА_2 та зареєстрованого згідно встановлених судом даних за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Монастириської міської ради, (Код ), юридична адреса місцезнаходження якої: вул. Т. Шевченка, 19, м.Монастириська Тернопільська область.

Суддя І. М. Галіян