Провадження 2/127/5099/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря судового засідання Остапенко І.В.,

адвоката позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю.

Ухвалою суду від 13.12.2023 вищевказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Також даною ухвалою запропоновано відповідачу надати суду відзив та докази у строк, встановлений судом.

20.12.2023 відповідач отримав вищевказане судове рішення із копією позовної заяви та доданими до неї документами, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 27)

У строк встановлений ухвалою суду від 13.12.2023 від адвоката відповідача надійшов відзив на позов із клопотанням про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В підготовче засідання відповідач та/або його адвокат не з`явились, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України, були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено.

Адвокат позивачки не заперечував щодо проведення підготовчого засідання у відсутність відповідача.

Враховуючи вищевказане, думку адвоката позивачки та положення ст.ст. 198, 223 ЦПК України, суд ухвалив провести підготовче засідання у відсутність відповідача (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу засідання).

Адвокат позивачки в засіданні повідомив, що майно, яке є предметом спору у даній справі, дійсно було предметом спору у справі № 127/12114/21. Однак, позивачка не погоджується із судовим рішенням у справі № 127/12114/21 і вважає спірну земельну ділянку своєю особистою приватною власністю.

Заслухавши пояснення адвоката позивачки, приймаючи до уваги повідомлені адвокатом відповідача обставини, суд прийшов до наступного висновку.

З позовної заяви вбачається, що підставою звернення до суду стало те, що позивачка вважає набуту під час її шлюбу із відповідачем земельну ділянку площею 0, 0722 га, кадастровий номер :03:046:0058, розташовану за адресою: тупик Левадний, м. Вінниця, своєю особистою приватною власністю.

Як вбачається з ЄДРСР, доступ до якого є публічним, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.12.2021 у справі № 127/12114/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, вищевказану земельну ділянку, враховуючи ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 05.01.2024, було визнано спільною сумісною власністю подружжя та визнано за ОСОБА_3 право власності на частку цього майна.

Вищевказане судове рішення набрало законної сили 11.01.2021.

Із змісту рішення суду від 08.12.2021 у справі № 127/12114/21 вбачається, що ОСОБА_2 приймала участь в ході розгляду справи і була присутня в засіданні 08.12.2021 під час ухвалення судового рішення.

Отже, на час звернення позивачки до суду із даним позовом їй достеменно було відомо про вищевказане судове рішення. Однак, звертаючись до суду через два роки з часу ухвалення вищевказаного судового рішення, позивачка не повідомила суд про його існування, посилаючись при цьому в його обґрунтуванні на норми матеріального права, що регулюють майнові правовідносини подружжя. Крім того, позивачка зазначила: «…Однак, відповідач не виявив бажання вирішити всі спірні питання в позасудовому порядку…», «…Вирішити вказане питання в порядку досудового врегулювання вказаного спору неможливо, оскільки відповідач не бажає в добровільному порядку вирішити вказаний спір…» Такі твердження позивачки і не повідомлення про наявність судового рішення щодо поділу майна, де предметом спору була та сама земельна ділянка, що й у цій справі, суд розцінює як введення його в оману щодо фактичних обставин справи.

При цьому, суд звертає увагу на те, що за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом (ч. 4 ст. 43 ЦПК України).

Суд не погоджується із твердженням адвоката відповідача про те, що є підстави для закриття провадження у даній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Так, як встановлено судом, є рішення суду, яке набрало законної сили, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет, однак з інших підстав.

Для закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України необхідне одночасне існування усіх чотирьох умов: 1) рішення ухвалене судом з приводу спору між тими самими сторонами; 2) наявність того самого предмету спору; 3) наявність тієї самої підстави для звернення до суду; 4) судове рішення набрало законної сили.

Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Суд прийшов до висновку, що в даному випадку підстава звернення позивачки до суду різниться із підставами звернення до суду позивача у справі 127/12114/21, хоча ці підстави виникли з одних і тих самих правовідносин.

Водночас, преюдиціальні факти - це явища дійсності, істинність яких вже була встановлена у рішенні, що виключає необхідність їх повторного з`ясування.

Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.

Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2023 року в справі № 638/18026/19).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що спростування презумпції спільності майна подружжя дійсно може передбачати доведення того, що спірне майно, було набуте одним із подружжя за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 57 СК України).

Разом із тим, цим обставинам суд надає правову оцінку у мотивувальній частині відповідного рішення при вирішення спору. У даному випадку, таким обставинам судом надано правову оцінку під час вирішення спору і ухвалення рішення про поділ майна подружжя.

Судом прийнято до уваги, що вирішуючи спори між подружжям про майно, суд встановлює обсяг спільно нажитого майна на час припинення ведення спільного господарства, з`ясовує джерело і час його придбання. При цьому, презумпція спільності майна подружжя може бути спростована одним із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу або певний об`єкт, є спільним сумісним майном. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Як встановлено судом, спір про поділ майна подружжя було вирішено судом між сторонами 08.12.2021 і визнано, що земельна ділянка площею 0, 0722 га, кадастровий номер :03:046:0058, розташована за адресою: тупик Левадний, м. Вінниця, яка є предметом спору у даній справі, є спільною сумісною власністю подружжя.

Як вбачається із рішення суду від 08.12.2021 у справі № 127/12114/21, спір щодо поділу майна подружжя виник між сторонами у 2021 році, в ході вирішення якого ОСОБА_2 не було спростовано презумпцію спільності майна подружжя.

На час звернення позивачки до суду із даним позовом спірна земельна ділянка належить на праві власності сторонам по частці на підставі судового рішення.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Суд зауважує, що спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15).

Заявлення самостійних позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю одного із подружжя після визнання цього майна спільною сумісною власністю і його поділу, тобто після вирішення спору щодо такого майна, є безпідставним і неефективним.

Підставою для звернення до суду з позовом є порушення прав або охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулася з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також обирає спосіб захисту такого права.

Однак подача завідомо безпідставного позову за відсутності предмета спору або у спорі, що має вочевидь штучний характер, не спрямована на реальний захист прав, адже особа зловживає своїм правом на судовий захист, не маючи на меті захисту будь-якого охоронюваного законом інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, що, на переконання суду, мало місце у даній справі.

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Отже, заслухавши пояснення адвоката позивачки і приймаючи до уваги позицію адвоката відповідача, висловлену письмово у відзиві, суд прийшов до висновку, що позивачкою подано завідомо безпідставний позов.

Враховуючи вищевикладене та положення п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що подання до суду даного позову суперечить завданню цивільного судочинства і є зловживанням позивачем своїми процесуальними правами, що в свою чергу, є неприпустимим.

Відповідно до ч. 4 ст. 44 ЦПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Таким чином, враховуючи вищевказане та положення ч. 3 ст. 44 ЦПК України суд прийшов до висновку про залишення позову без розгляду.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, судом прийнято до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно із п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням) за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Тому, судовий збір може бути повернутий позивачці за її клопотанням за ухвалою суду на підставі п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 7 цього Закону.

Відповідачем не повідомлено суду про здійснення витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Водночас, суд вважає за необхідне звернути увагу учасників справи на те, що у відповідності до ч. 6 ст. 142 ЦПК України, у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог ч. 9 ст. 141 цього Кодексу.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст. 44, 258-261, 353, 354 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю залишити без розгляду.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Вінницького апеляційного суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала суду складена 16.01.2024.

Суддя: