Справа № 465/4060/22 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/3225/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Петрик Олександри Вікторівни та Департаменту патрульної поліції на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року в складі судді Мартинишин М.О. в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції, з участю третьої особи: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

У серпні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Петрик О.В. звернулася до суду з позовом Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції, з участю третьої особи: Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 чотири рази з березня 2021 року по жовтень 2021 року безпідставно зупиняли поліцейські УПП у Львівській області ДПП, без законних та не підстав та направляли для проходження огляду на стан наркотичного та алкогольного сп`яніння до медичного закладу за надуманими ознаками, складали протоколи про адміністративні правопорушення.

Зазначене підтверджується, зокрема судовими рішеннями, постановою Залізничного районного суду м.Львова від 28.05.2021 у справі № 462/1553/21, якою провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення; актом медичного огляду № 001281 від 11.06.2021, в якому ОСОБА_1 в стані наркотичного чи алкогольного сп`яніння не перебуває; рішенням Франківського районного суду м.Львова від 28.12.2021 у справі №465/7547/21, яким постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАО № 4740829 від 07.09.2021 щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 122 КУпАП скасовано та закрито провадження у справі; постановою Львівського апеляційного суд від 03.03.2022 у справі №450/3890/21, якою постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 30.11.2021 скасовано, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито та актом медичного огляду №002143 від 02.10.2021, в якому ОСОБА_1 в стані наркотичного чи алкогольного сп`яніння не перебуває.

Зазначає, що відбулось тривале переслідування ОСОБА_1 патрульною поліцією у Львівській області, чим останньому завдано моральну шкоду незаконними діями та рішеннями працівниками органу, що призвело до необхідності позивачу витрачати час та кошти, необхідність відлучатись з роботи, негативно вплинуло на обстановку в його сім`ї, був пригнічений, роздратований та хвилювався з приводу цього, відтак має право на відшкодування завданої моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 150 000,00 гривень.

Враховуючи викладене, а також тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких він зазнав внаслідок неналежного виконання службових обов`язків працівниками поліції, незаконного переслідування, зупинення транспортного засобу без підстав та складання відносно нього незаконних протоколів та вимагання проходити огляд на стан наркотичного та алкогольного сп`яніння у медичному закладі, просить стягнути з державного бюджету України на користь позивача 150 000,00 гривень відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року позов частково задоволено.

Стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) гривень завданої моральної шкоди.

Стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу в розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судовий збір залишено за рахунок держави.

Рішення оскаржили представник позивача представника ОСОБА_1 - адвокат Петрик О.В. та Департамент патрульної поліції.

В апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права в частині визначення розміру моральної шкоди.

Зокрема, суд не встановив кількості місяців перебування позивача під судом та не застосував до визначення розміру моральної шкоди положень ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Стверджує, що суд не врахував практику касаційної інстанції, щодо мінімального гарантованого розміру моральної шкоди.

Так, покликаючись на тривалість розгляду відповідних судових справ про оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності (№ 462/1553/21, №450/3890/21, № 465/7547/21), який за підрахунком сторони позивача становить 236 днів, а також заподіяння ОСОБА_1 значної моральної шкоди, вважає, що позивачу не може бути відшкодовано менше ніж 46900,00 грн. (6700,00 грн.*7міс).

Також не погоджується із висновками суду щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу та вважає, що суд безпідставно зменшив такі.

Зокрема, вважає, що стягнутий судом розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним із наданою адвокатом допомогою з розрахунку 1000,00 грн. за годину надання правової допомоги, при цьому, на участь у судових засіданнях було витрачено 3 години.

Стверджує, що розмір витрат на правову допомогу є доведеним та реальним.

Просить змінити рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року в частині розміру моральної шкоди, а також розміру судових витрат та збільшити такі, задовольнивши вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Департамент патрульної поліції зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, без врахування фактичних обставин справи.

Зазначає, що для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Покликаючись на норми матеріального права, що регулюють питання відшкодування шкоди, зазначає, що позивач не довів відповідних обставин, щодо заподіяння йому моральної шкоди.

Також позивачем не зазначено, яким чином розрахована завдана йому моральна шкода, при цьому, відсутність таких речей свідчить про переслідування ним мети безпідставного збагачення.

Крім цього, позивач не звертався до правоохоронних органів чи адміністративного суду з вимогами щодо визнання дій поліцейських неправомірними.

Більше того, маючи підстави вважати, що позивач вчинив адміністративне порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, інспектори Управління діяли виключно на підставі закону.

Просить скасувати Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами про стягнення моральної шкоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Петрик Олександри Вікторівни необхідно відмовити, а скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити, враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Покликаючись на судову практику, суд зазначив, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції, однак не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду, оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Врахувавши позиції Європейського суду з прав людини суд констатував, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач безпідставно неодноразово був зупинений працівником патрульної поліції Управління патрульної поліції у Львівській області ДПП, без законних та не підстав, а також був направлений для проходження огляду на стан наркотичного та алкогольного сп`яніння до медичного закладу, надавав пояснення, відносно нього були складені протоколи про адміністративні правопорушення та безпідставно притягався до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу працівником патрульної поліції Управління патрульної поліції у Львівській області ДПП та був вимушений доводити у судовому порядку свою невинуватість.

При цьому, закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, крім цього, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Оскільки судовим рішенням встановлено факт неправомірності дій посадової особи патрульної поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності, це, поза розумним сумнівом, свідчить про те, що позивач від таких дій переніс душевні страждання, був вимушений певний час доводити свою правоту у суді, що безперечно змінило його ритм життя та відповідно свідчить про наявність моральної шкоди, що є підставою для її відшкодування державою.

Поряд з цим, врахувавши тривалість душевних страждань позивача, необхідність звернення до суду для відновлення його прав, що свідчить про зміни його звичайного ритму життя та душевні переживання, хвилювання, роздратованість та страждання, покази свідка ОСОБА_2 , суд дійшов висновку, що на користь позивача у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню грошова сума в розмірі 5 000,00 гривень, яка буде співмірною з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу, при цьому, розмір моральної шкоди в сумі 150 000 гривень, суд вважає суттєво завищеним та таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Спричинена позивачу моральна шкода підлягає стягненню за рахунок коштів державного бюджету України шляхом їх безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського розрахунку.

Крім цього, врахувавши характер спірних правовідносин, складність справи, часткове задоволення позовних вимог, співмірність понесених витрат із ціною позову, значення справи для позивача, вимоги розумності і справедливості, суд прийшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, в розмірі 1500,00 гривень, а зазначений розмір витрат на правову допомогу є належним та співмірним із характером правовідносин та складністю справи.

Судовий збір суд відніс за рахунок держави.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що 04.03.2021 інспектор УПП у Львівській області відносно ОСОБА_1 склав протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №105579, слідуючи якому ОСОБА_1 04.03.2021 о 15:14 год. у м. Львові на вул.Городоцька, 300 керував автомобілем марки «ЗАЗ 1102», номерний знак НОМЕР_1 у стані наркотичного сп`яніння, чим скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

При цьому, постановою Залізничного районного суду м.Львова від 28.05.2021 у справі №462/1553/21 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

11.06.2021 інспекторами УПП у Львівській області Сапуцького А.В. звинувачено у керуванні транспортним засобом марки «ЗАЗ 1102», номерний знак НОМЕР_1 з ознаками сп`яніння, з приводу чого ОСОБА_1 проходив огляд на стан наркотичного та алкогольного сп`яніння у медичному закладі, однак по даному факту відповідно до висновку № 001281 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 11.06.2021, ОСОБА_1 не перебував у стані сп`яніння та ознак сп`яніння в нього не виявлено.

07.09.2021 інспектором УПП у Львівській області відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №1099504, слідуючи якому ОСОБА_1 07.09.2021 о 16:05 год. на 10 км + 50 м автодороги «Львів-Шегині», керував транспортним засобом марки «ЗАЗ», номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння: порушення мови, координації рухів, відсутність реакції зіниць очей на світло. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння відмовився у встановленому порядку в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

При цьому, постановою Львівського апеляційного суд від 03.03.2022 у справі №450/3890/21 постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 30.11.2021 скасовано, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито.

07.09.2021 поліцейськими УПП у Львівській області відносно ОСОБА_1 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАО №4740829, згідно якої на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Постанову було також оскаржено до суду.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 28.12.2021 у справі №465/7547/21 постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАО №4740829 від 07.09.2021 щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 122 КУпАП скасовано та провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП закрито.

02.10.2021 інспекторами УПП у Львівській області Сапуцького А.В. звинувачено у керуванні транспортним засобом марки «ЗАЗ», номерний знак НОМЕР_1 з ознаками сп`яніння, з приводу чого ОСОБА_1 проходив огляд на стан наркотичного та алкогольного сп`яніння у медичному закладі, однак по даному факту у відповідності до висновку №002143 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 02.10.2021, ОСОБА_1 не перебуває у стані сп`яніння та ознак сп`яніння у нього не виявлено.

Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач вказує на те, що неодноразово був безпідставно зупинений поліцейськими УПП у Львівській області ДПП, без законних на те підстав, направлявся для проходження огляду на стан наркотичного та алкогольного сп`яніння до медичного закладу за надуманими ознаками, а також відносно нього були складені протоколи про адміністративні правопорушення, які у судовому засіданні були скасовані, а провадження у відповідних справах закриті за відсутністю складу відповідних правопорушень. Тривале переслідування патрульною поліцією у Львівській області завдано йому моральну шкоду та призвело до необхідності витрачати час та кошти, відлучатись з роботи, негативно вплинуло на обстановку в його сім`ї, тому просив про відшкодування завданої моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 150 000,00 гривень.

За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативнорозшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно із частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

За змістом частини 5 ст. 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Цивільно-правову відповідальність можна поділити на договірну та позадоговірну (деліктну).

Позадоговірна відповідальність наступає за відсутності договірних відносин між учасниками.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав . Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), викладений правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону №266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справ про адміністративні правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження №61-15393св18), зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання щодо нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР, є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність вини у діях працівників поліції при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 173, 185 КУпАП, є помилковими.

В свою чергу, статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Як беззаперечно вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувшись до суду з позовними вимогами, предметом яких є стягнення моральної шкоди, у позовній заяві визначив відповідачем Управління ПП у Львівській області Департаменту патрульної поліції та Департамент патрульної поліції.

Слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вже зазначалося, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, при цьому, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 48 ЦПК України, відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про національну поліцію» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Згідно із ч. 3 ст. 19 цього Закону держава, відповідно до закону, відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Крім цього, Верховний Суд у своїй практиці, зокрема, у справах № 521/10640/15-ц і № 520/3307/16-ц, виходить з того, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

На переконання колегії суддів, у випадку доведення у встановленому порядку шкоди, що заподіяна працівниками Управління патрульної поліції в Львівської області Департаменту патрульної поліції, які виконують свої обов`язки відповідно до наданих законодавством повноважень і в рамках Закону України «Про національну поліцію», дійсно компенсуються державою за рахунок державного бюджету, при цьому відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Головне управління поліції є органом Національної поліції, що має статус юридичної особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19).

Таким чином, належним відповідачем у справі про відшкодування шкоди, заподіяної працівниками Управління патрульної поліції в Львівської області Департаменту патрульної поліції має бути держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Однак, суд першої інстанції всупереч вимогам зазначених вище норм та висновкам Великої Палати Верховного Суду, які знайшли свою відображення в оскаржуваному рішенні, правильно стягнувши відшкодування моральної шкоди з державного бюджету України, помилково не звернув увагу на суб`єктний склад даного спору.

Іншими словами, оскільки, як на підставу задоволення позовних вимог позивач посилався на незаконні дії (бездіяльність) Управління патрульної поліції в Львівської області Департаменту патрульної поліції, однак державу Україна до участі у спорі не залучено, в задоволенні позову необхідно відмовити.

Не може залишитися поза увагою апеляційного суду і те, що вирішивши стягнути кошти із державного бюджету на відшкодування моральної шкоди, тобто частково задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції за відсутності підстав для звільнення відповідачів від сплати судового збору, залишив такий за рахунок держави.

Наведене свідчить про підставність доводів апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції та необхідність скасування оскаржуваного рішення з одночасним ухваленням нового рішення по суті спору про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пред`явленням таких до неналежного відповідача, що є також підставою для відмови у задоволенні апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З врахуванням наведеного колегії суддів приходить переконання про помилковість висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду першої інстанції та подачі апеляційної скарги, вказані витрати необхідно віднести на рахунок держави, при цьому Департаменту патрульної поліції компенсувати судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1288,32 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петрик Олександри Вікторівни залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, який у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції, з участю третьої особи: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Компенсувати Департаменту патрульної поліції судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1425 (одна тисяча чотириста двадцять п`ять) гривень 30 копійок за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 лютого 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк