Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №943/1754/23

Провадження № 2/943/236/2024

14 лютого 2024 року

Буський районний суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Журибіда Б. М.

при секретарі Пирка В.М.

за участі представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Буську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третьої особи Виконавчого комітету Буської міської ради Золочівського району Львівської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з означеним позовом. Мотивує тим, що перебуває з відповідачкою в шлюбі з 05 червня 2004 року, такий зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Буського районного управління юстиції. За час шлюбу в них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Сімейне життя не склалося, оскільки у них різні погляди на спільне сімейне життя та на шлюб, кожен живе своїм життям та за своїми інтересами. Сторони тривалий час проживають окремо, не підтримують подружніх відносин, тому вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим. Просить розірвати шлюб, оскільки такий носить формальний характер. Діти сторін проживають з позивачем за адресою АДРЕСА_1 , в будинку, що належить бабі позивача ОСОБА_6 . Між сторонами не досягнуто взаємної добровільної згоди щодо визначення місця проживання дітей. Приблизно протягом останнього року позивач займається вихованням та матеріальним забезпеченням дітей самостійно. Позивач має постійний дохід, є фізичною особою підприємцем, займається роздрібною торгівлею на ринку м`яких, твердих меблів та пам`ятників. Старша донька сторін навчається у Київському національному університеті культури, у вільний від навчання час та під час дистанційного навчання проживає з позивачем, разом з батьком та братом. Позивач забезпечує дітей всім необхідним, забезпечив хороші умови для проживання та розвитку, не заперечує проти спілкування дітей з матір`ю у зручний для них час.

Позивач в судове засідання не з`явився, забезпечив явку представника адвоката Поронюка І.Б., який позовні вимоги підтримав, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просить позов задоволити, дане засідання проводити без застосування засобів звукозапису, про що подав відповідну заяву.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Подала відзив на позовну заяву, зазначивши, що з позовними вимогами про розірвання шлюбу згідна повністю, щодо визначення місця проживання дітей, покладається на думку суду. Розгляд справи просить проводити у її відсутності.

Представник Виконавчого комітету Буської міської ради в судове засідання не з`явився, подав суду письмову заяву про розгляд справи без участі представника органу, подав висновок про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 разом з батьком.

Враховуючи клопотання представника позивача, неявку інших учасників судового розгляду, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.

Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріли справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, оцінивши докази, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони по справі перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 05 червня 2004 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Буського районного управління юстиції, актовий запис № 18, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 від 05.06.2004 року.

У шлюбі в них народилися двоє дітей, донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво Серія НОМЕР_2 від 01.12.2005) та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво Серія НОМЕР_3 від 22.10.2010)

Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

В силу ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушенні їх права, а також права їх дітей.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що сторони не підтримують подружніх відносин, проживають окремо, їх сім`я розпалася, а шлюб існує формально.

Разом з тим, суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення.

Враховуючи те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, суд вважає, що збереження шлюбу на даний час є неможливим. При цьому суд не вбачає порушення прав та інтересів осіб, відповідач визнала позовні вимоги, на розлучення згідна.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що спільне життя подружжя та збереження шлюбу стали неможливими й суперечили б інтересам подружжя, формально існуючий шлюб слід розірвати.

Судом встановлено, що сторони проживають окремо.

Позивач ОСОБА_7 проживає разом з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Буської міської ради № 905 від 28.07.2023 року.

Як вбачається з акту обстеження житлово побутових умов сім`ї позивача від 04.09.2023 року, будинок в АДРЕСА_1 , цегляний, газифікований, електрифікований, умови проживання задовільні, в будинку є всі належні умови для виховання, навчання та гармонійного розвитку дітей. ОСОБА_7 характеризується позитивно, до адмінвідповідальності не притягався, скарг та зауважень на його поведінку до виконавчого комітету не надходило.

Позивач є фізичною особою підприємцем, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 14.08.2023 року № 62.

Син сторін ОСОБА_5 навчається в 7-Б класі Буського ЗЗСО І-ІІІ ст. №2, що підтверджується довідкою директора ЗЗСО № 146 від 21.08.2023 року.

Згідно характеристики ОСОБА_8 , вбачається, що батьківські збори відвідує батько та останній бере активну участь в освітньому процесі дитини, піклується про його фізичний, духовний та моральний стан.

Згідно довідки лікаря стоматолога від 23.08.2023 року, діти сторін проходять стоматологічне лікування згідно плану, огляд у лікаря раз на місяць з грудня 2018 року. Клініку відвідують виключно з батьком ОСОБА_7 ..

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Верховний Суд у свій постанові №712/11527/17 від 23.12.2020 року звертає увагу, що у усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до висновку Виконавчого комітету Буської міської ради , затвердженого рішенням виконавчого комітету № 23 від 01.02.2024 року вбачається, вході обстеження умов проживання, здійсненого 30.01.2024 року працівниками сектору у справах дітей та фахівцем із соціальної роботи відділення соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю Буського територіального центру соціального обслуговування встановлено, що ОСОБА_9 проживає разом зі своїм батьком ОСОБА_10 . Хлопець забезпечений усім необхідним для навчання, розвитку, а також одягом, взуттям та засобами гігієни. Між сином та батьком дуже близькі стосунки. Мама дітей, ОСОБА_11 протягом останнього часу з дітьми не проживає, вихованням та матеріальним забезпеченням дітей батько займається самостійно. Батько має можливість забезпечити належні умови для виховання та проживання свого сина. Перешкод для спілкування матері з сином, батько не створює, син спілкується з мамою, вона приходить до нього в гості. На засіданні комісії, мама - ОСОБА_11 повідомила, що немає заперечень щодо визначення місця проживання її малолітнього сина - ОСОБА_5 з його батьком, тому вважають доцільним залишити місце проживання неповнолітнього сина з батьком, за місцем проживання останнього.

Донька сторін ОСОБА_4 навчається в Київському університеті культури, що підтверджується довідкою № 216 від 20.09.2023 року, за підписом ректора ОСОБА_12 . У вільний від навчання час проживає разом з батьком та братом у АДРЕСА_1 . Просить визначити її місце проживання та брата разом з батьком, про що подала відповідну письмову заяву.

Судом встановлено, що позивач не чинить перешкод відповідачці у спілкуванні з дітьми, відповідач не заперечує проти того, щоб діти проживали з батьком, що зокрема зазначила у відзиві на позов.

У постанові від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц Велика Палата Верхового Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

В постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Найкращі інтереси дитини є предметом основного піклування батьків. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Під час розгляду справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, насамперед, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дітей та враховуючи тривалість проживання дітей разом з батьком, їх прихильність до батька, добросовісне виконання батьком батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання, розвитку, а також відсутність обставин, які можуть негативно впливати на виховання дітей та розвиток, суд вважає, що позов є підставним.

Крім того, суд зазначає, що залишення дітей проживати з батьком не можна тлумачити, як наявність у батька переваги перед матір`ю, оскільки мати дітей у такому випадку не обмежена у своєму праві на спілкування з ними.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо визначення місця проживання дітей, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи висновок Виконавчого комітету Буської міської ради, яким рекомендовано визначити місце проживання неповнолітнього сина з батьком, заяву доньки про бажання проживати з батьком, а також створення останнім належних умов для проживання, виховання та забезпечення дітей, виходячи в першу чергу з інтересів дітей, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дітей сторін ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком за місцем його проживання, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 12, 13, 141, 247, 258-259, 264, 265, 354 ЦПК України, ст. ст. 7, 110-112, 160, 161, 162СК України, суд

ухвалив :

Позовні вимоги задоволити повністю.

Розірвати шлюб між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , жителем АДРЕСА_1 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , жителькою АДРЕСА_2 , що зареєстрований 05 червня 2004 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Буського районного управління юстиції, актовий запис № 18.

Шлюб вважати розірваним з моменту набрання рішенням законної сили.

Визначити місце проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Відповідно до частини 6 статті 259 та частини 1 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України складання повного рішення суду відкладено на десять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 19 лютого 2024 року.

Суддя: Б. М. Журибіда