Житомирський апеляційний суд
Справа №278/938/23 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є.О.
Категорія 68 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/938/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Броварської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дітей,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Маковія Віктора Володимировича на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Татуйка Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою, який був зареєстрований 02 вересня 2010 року, актовий запис № 1375. Визначити місце проживання малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним.

Позов мотивував тим, що він з відповідачкою перебувають у зареєстрованому шлюбі, який наразі фактично припинено. Від шлюбу мають двоє неповнолітніх дітей. Донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає фактично з ним. Син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає із відповідачкою. Зазначав, що донька бажає проживати разом з ним, а тому, вважає, що наявні підстави для задоволення позову.

У березні 2023 року ОСОБА_2 через свого представника подала зустрічний позов, в якому просила визначити місце проживання малолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_6 разом з нею. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Мотивуючи позовну заяву, просила первісний позов в частині розірвання шлюбу задовольнити, а в частині визначення місця проживання ОСОБА_3 разом з батьком відмовити.

Зазначала, що вони перебувають у шлюбі від якого мають двоє неповнолітніх дітей. Сімейні відносини між ними не склалися через протилежні характери, погляди на життя, фізичну та психологічну несумісність. Наразі ОСОБА_1 проживає у цивільному шлюбі з іншою жінкою, яка має від попереднього шлюбу троє дітей. Вважає, що він заявляючи вимоги відносно доньки та не згадуючи сина переслідує іншу мету, а ніж піклуватись про дітей. Вказує, що ОСОБА_1 у листопаді 2022 року обманним шляхом вивіз до міста Житомира доньку Діану та не повідомляв її фактичне місце проживання через, що вона була змушена звернутись до поліції.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 06 листопада 2023 року первісний позов задоволено повністю. Зустрічний позов задоволено частково.

Розірвано шлюб, між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . Визначено місце проживання ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1 , а місце проживання ОСОБА_8 - з матір`ю ОСОБА_2 . У задоволенні решти вимог за зустрічним позовом відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Маковій В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову - відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Зазначає, що ухвалене рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалено воно було з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушення норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи.

Зокрема, суд в порушення частини 13 статті 187 ЦПК України не ухвалив рішення про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, хоча для цього були підстави, і допустив розгляд первісного позову разом із зустрічним позовом ОСОБА_2 , чим порушив норми процесуального права.

Крім того, ухвалюючи рішення, місцевий суд частково погодився з доводами ОСОБА_2 що брат із сестрою мають проживати разом. Такий варіант їх місця проживання відповідає ідеальній моделі родини. Проте, як зазначив суд першої інстанції, у випадку даної судової справи проживання брата із сестрою принесе більше шкоди, зокрема інтересам ОСОБА_3 , а отже не може бути прийнятий судом. При цьому суд не обґрунтував свої міркування та не навів доводи, яким чином проживання сестри з братом однією сім`єю може нашкодити її інтересам, по суті позбавив її проживання однією родиною з братом, і вирішив, що спілкування брата із сестрою не обмежується і не припиняється якщо вони будуть проживати окремо один від одного: у місті Житомирі - ОСОБА_3, а ОСОБА_6 відповідно у місті Бровари.

Зазначає, що винятковими обставинами як підстава для розгляд спору про місце проживання малолітньої дитини є лише тоді, коли дитина утримується одним із батьків за допомогою фізичного чи психічного насильства. Доказів про наявність виключних обставин, як того вимагає Декларація прав дитини, ОСОБА_1 не надано.

Оскільки судом першої інстанції не встановлено будь-яких виняткових обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини зі своєю матір`ю, суд порушив норми матеріального права, дійшовши до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з батьком. Ураховуючи законодавчі норми у контексті обставин даної конкретної справи, а також ураховуючи вік дитини та потребу її саме у материнській турботі, що пов`язана з питаннями харчування, гігієни тощо, і готовність та можливість матері забезпечити таку турботу, включаючи допомогу у навчанні, вважає, що у даному випадку немає виключних обставин, які б дали суду підстави розлучити дитину зі своєю матір`ю. Проживання малолітньої дитини зі своєю матір`ю відповідає інтересам дитини.

Подібний правовий висновок міститься у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі № 6-28499св11 від 02.11.2011

Вказує, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, така позиція викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18.12.2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України».

Між дитиною та її матір`ю в цьому віці існує дуже тісний зв`язок, розірвання якого накладає глибокий слід і в майбутньому може відобразитись на психіці та фізичному розвитку дитини.

Крім того, враховувати напружені стосунки між батьками та пережиту дитиною стресову ситуацію за участю батька (розлучив з матір`ю та братиком) ОСОБА_2 довелось звертатись за допомогою до психолога з метою перевірки загального психологічного стану доньки. На сьогодні у ОСОБА_3 спостерігаються наслідки пережитого стресу. Батько, неочікуваним та імпульсивним вчинком спровокував втрату відчуття безпеки у дитини. А також, низку страхів стосовно «чогось-когось» невідомого, раптового - «що може напасти та налякати». Спостерігаються ознаки наявності страхів, надмірної тривоги, що пов`язані із фігурою батька. При спробі поговорити про стосунки з батьком безпосередньо дівчинка замикається у собі, розгублюється, помітно хвилюється.

У сімейних стосунках ОСОБА_3 значну роль відіграє мати. Психологічний клімат у сім`ї матері, де проживала донька, можна вважати гармонійним та сприятливим для її розвитку.

У ОСОБА_3 на перший план виступає емоційна вразливість, надмірна чутливість та лякливість дитини, яка переживає наслідки психологічного потрясіння, опосередкованого складними стосунки між батьками.

Дитина надто емоційно прив`язана до матері та її брата з якою її розлучили, будь- яке згадування про батька призводить до посилення тривоги та загострення страхів.

Матеріали справи містять докази, що засвідчують про здійснення психологічного та фізичного насильства зі сторони ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Соломонюк С. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, - залишити без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник - адвокат Маковій В.В. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити і надали пояснення, які відповідають доводам скарги.

ОСОБА_2 та його представник - адвокат Соломонюк С. апеляційну скаргу не визнали, вважають її необґрунтованою і просили відмовити у задоволенні, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи представник третьої особи в судове засідання не з`явився, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у його відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції мотивував його тим, що сімейні відносини між подружжям фактично припинені і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін. Донька ОСОБА_3 тривалий час проживає з батьком, а син ОСОБА_6 з мамою. Діти відвідують по місцю проживання навчальні та виховні заклади, характеризуються позитивно, забезпечені усім необхідним зі сторони батьків. Відповідно до висновків служб у справах дітей доцільним є проживання доньки з батьком, а сина з мамою. Враховуючи у першу чергу інтереси дітей, висловлену в судовому засіданню позицію доньки ОСОБА_3 щодо прихильності до батька та її волю проживання з ним, суд із зазначених підстав задовольнив повністю позовні вимоги ОСОБА_1 і лише частково позов ОСОБА_2 . При цьому місцевим судом також зазначено, що брат з сестрою мають проживати разом, але враховуючи інтереси кожної дитини, зокрема ОСОБА_3, такий варіант не може бути прийнятним. Але це не виключає можливість їхнього спілкування і не свідчить про створення перепон для цього.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції мотивуючи наступним.

За приписами частин першої - четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до положень статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частини1, 2 статті 161 СК України).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже при визначенні місця проживання дитини суду слід встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору для врахування насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суд першочергово має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, зазначеному у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи шлюб між сторонами був укладений 02 вересня 2010 року і зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі, актовий запис №1375. (т. 1 а.с.7).

Від шлюбу вони мають неповнолітніх дітей: донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає фактично з батьком та син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає із відповідачкою ( т. 1 а.с.13-14, 62, 96).

Відповідно до копії Акту обстеження умов проживання ОСОБА_1 від 26.01.2023 за адресою: АДРЕСА_1 , проживають крім нього - його донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_9 (співмешканка) та діти останньої: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Квартира складається із трьох кімнат. Наявні побутові зручності та створені належні умови проживання. ОСОБА_13 проживає в одній кімнаті із донькою співмешканки - ОСОБА_14 . У кімнаті наявні спальні місця, чиста білизна, одяг та взуття по сезону, обладнані місця для гри та відпочинку, приготування уроків, засоби для дистанційного навчання, канцелярія (т. 1 а.с.12).

Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов від 08.02.2023 ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 ( місце реєстрації АДРЕСА_3 ) разом із сином ОСОБА_15 , 2019 року народження. Інші відомості щодо стану житла, побутових умов в даному акті відсутні (т. 1 а.с.96).

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем і займається підприємницькою діяльністю, що підтверджується випискою про рух коштів від 07.02.2023 АТ «Універсал Банк» ( т. 1 а.с.15-18).

Згідно копії повідомлення ТОВ «Інститут інформаційних технологій «Інтелліас», вих № 17/03-01 від 17.03.2023, ОСОБА_16 як фізична особа-підприємець надає Товариству послуги, свої обов`язки виконує зразково та професійно. Відомостей про доходи останньої вказане повідомлення не містить ( т. 1а.с 92).

Із копії податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за три квартали 2022 року убачається, що остання здійснювала підприємницьку діяльність у сфері інформаційних технологій і у вказаний період мала певні доходи ( т. 1 а.с.87-88).

Відповідно до висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування від 16.03.2023, вважають за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 ( т. 1 а.с.194-195).

Згідно копії висновку виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області від 10.10.2023, є доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 разом із матір`ю ОСОБА_2 ( т. 2 а.с.10-14).

Належних доказів, які підтверджують негативні відомості та характеристики щодо сторін матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання та місця проживання.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції неповнолітня ОСОБА_13 надала показання в якості свідка, в яких підтвердили своє бажання проживати разом із батьком, стосунки із матір`ю у неї напружені, що зафіксовано аудіо-записом судового засідання і зазначено у протоколі судового засідання від 30.06.2023( т. 1 а.с. 180-184).

Посилання представника ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 вчинялося домашнє насильство шляхом вчинення економічного насильства щодо подружжя, а також здійснювалося психологічне та фізичне насильство відносно доньки ОСОБА_3 , не підтверджені належними і допустимими доказами і такі не встановлені судом.

Також є безпідставною є вимога представника ОСОБА_2 про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі у зв`язку із порушенням судом норм процесуального права при відкритті провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , оскільки питання ненадіслання копії квитанції про сплату судового збору та копії свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_2 було досліджено судом першої інстанції у судовому засіданні 26 червня 2023 року, що підтверджується протоколом судового засідання, і відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду із зазначених підстав. При таких обставинах колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування постановленого рішення за первісним позовом і закриття провадження по справі у цій частині.

Вирішуючи спір, враховуючи наведені норми матеріального права та у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про визначення місця проживання доньки ОСОБА_3 із батьком, а сина сторін ОСОБА_6 із матір`ю, оскільки інтереси дітей у даному випадку переважають над інтересами сторін.

Судом встановлено, що сторони не чинять один одному будь-яких перешкод у спілкуванні і побаченні із обома дітьми, а також у їх вихованні.

Мати дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку доньки і сина, має право та обов`язок піклуватися про їх здоров`я, стан розвитку, незалежно від того з ким із батьків її донька ОСОБА_3 буде проживати. Так само, і ОСОБА_1 зобов`язаний піклуватися та приймати участь в утриманні і вихованні сина ОСОБА_6 , який проживає з матір`ю.

Визначаючи місце проживання ОСОБА_3 із батьком, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, суд першої інстанції при вирішенні спору надав першочергове значення саме найкращим інтересам дітей, а не волі батьків.

Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей, доброзичливе спілкування з обома батьками, а також спілкування між братом та сестрою, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, визначаючи місце проживання доньки із батьком, а сина з матір`ю дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене буде відповідати як найкращим інтересам дітей, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку і не вплине негативно на відносини ОСОБА_3 із братом та її матір`ю - ОСОБА_2 .

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102).

Таким чином, встановивши наявність практично однакових належних матеріально-побутових умов як у матері, так і у батька для проживання і виховання неповнолітніх дітей, прихильність доньки ОСОБА_3 до батька, напружені відносини ОСОБА_3 з матір`ю, вік ОСОБА_3, а також виконання обома батьками належним чином своїх обов`язків по вихованню дітей, місцевий суд дійшов достатньо обґрунтованого висновку про визначення місця проживання доньки із батьком, а сина сторін - із матір`ю.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення місцевим судом норм матеріального чи процесуального права при вирішенні даного спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Посилання щодо незаконності рішення місцевого суду у частині задоволення первісного позову і часткового задоволення зустрічної позовної заяви, наведені в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Маковія Віктора Володимировича залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 листопада 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 17 квітня 2024 року.