Справа № 462/6085/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2024 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

судді Постигач О.Б.

секретаря Дзвінник Х.Ю.

за участю позивача ОСОБА_1

представників сторін ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні і володінні квартирою

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні і володінню квартирою АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги мотивує тим, що він із відповідачкою ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі. У 2008 році вони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Пізніше дану квартиру вони переоформили на матір дружини ОСОБА_4 . Дружина переконала його змінити власника житла, щоб унеможливити на майбутнє житлові і спадкові спори між їхніми спільними дітьми і дітьми кожного з них від попередніх шлюбів. Після переоформлення права власності на квартиру вони і надалі мешкали у цьому ж житлі. Договір дарування не містив жодних положень про припинення прав кожного з них на користування цією квартирою. Дружина, ініціювала процес про їхнє розлучення, однак продовжувала жити з ним однією сім`єю, жодним чином не обмовившись, що вже не складає з ним подружжя. Пізніше ОСОБА_5 повідомила йому, що окрім припинення їхнього шлюбу, він знятий з реєстрації за місцем свого проживання. Після повідомлення позивачу про анулювання реєстрації його місця проживання у квартирі відповідачка двічі ініціювала виклик поліції, покликаючись на начебто сімейне насильство з його боку. Відносно нього складалися протоколи про адміністративні правопорушення за ст. 173-2 КпАП України за дії, яких він насправді не вчиняв. Працівниками поліції відносно нього вживалися заборонні приписи: позивач зобов`язувався не з`являтися за місцем свого проживання дев`ять днів, та коли цей строк минув, а він приїхав додому - ОСОБА_5 не впустила його до квартири, погрожуючи викинути всі його речі, таким чином вчинивши йому перешкоди у користуванні законним і єдиним житлом у місті Львові. Станом на зараз у квартирі поміняні замки, ключі від яких відповідачка ОСОБА_1 не надала. Таким чином, доступ до житла є унеможливлений ОСОБА_5 . У квартирі залишились практично усі речі позивача, доля яких йому невідома. Сукупність подібних дій з боку відповідачки та їх послідовність засвідчують, що його колишня дружина має намір позбавити його житла, а самого позивача - зробити безхатьком. Подібні дії відповідачки він вважає незаконними і такими, що порушують його права. Просить позов задоволити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.09.2023 відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

27.09.2023 представниця відповідачів ОСОБА_3 подала до суду відзиви на позовну заяву, в яких зазначила, що ОСОБА_4 не перешкоджала в будь-який спосіб ОСОБА_1 у проживанні в квартирі АДРЕСА_1 , навіть після розірвання шлюбу з її дочкою. ОСОБА_4 була свідком постійних сімейних сварок, бачила наслідки завдання позивачем тілесних ушкоджень її дочці. Разом з дочкою та онуками, ОСОБА_4 перебували у страху, коли зять приходив додому в стані алкогольного сп`яніння, життя із позивачем в одній квартирі було важким психологічно для усіх. Свідками постійних сімейних скандалів були також сусіди. Після побиття ОСОБА_5 30.06.2023, позивач продовжував проживати в квартирі. Дві останні події мали наслідком винесення термінового заборонного припису уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України. З початку серпня ОСОБА_4 не бачила в домі ні самого позивача, ні його особистих речей, не спілкувалась з останнім.

Також у відзиві зазначила, шо перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_5 позивач зловживав спиртними напоями, захоплювався азартними іграми та ігровими автоматами, чим постійно завдавав збитків сімейному бюджету. Крім цього, позивач неодноразово вдавався до фізичного, психологічного та фінансового насильства щодо ОСОБА_5 .. ОСОБА_1 неодноразово завдавав ОСОБА_5 тілесні ушкодження в присутності дітей та матері, однак вона не зверталась із відповідними заявами, оскільки боялася позивача. Неодноразово свідками таких конфліктів були сусіди. В 2022 році ОСОБА_5 було подано позов про розірвання шлюбу. Не зважаючи на наведені вище обставини, впродовж усього спільного життя з позивачем ОСОБА_5 ніколи не чинила останньому жодних перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 безперешкодно проживав у даній квартирі і після розірвання шлюбу, який розірвано 15.11.2022, при цьому не сплачуючи навіть частково вартості комунальних послуг, якими постійно фактично користувався. Зазначає, що позивач самостійно зібрав і вивіз із квартири майже усі свої речі наприкінці липня 2023 року, за винятком окремого одягу. Це відбувалося без участі відповідачів і було самостійним рішенням позивача. Щодо зміни замків стверджує, що такі не мінялись, а тому жодних перешкод у користуванні квартирою позивачу не чиняться. Крім того, наголошує, що позивач не позбавлений житла, оскільки може проживати у будинку свого батька у с. Красне Львівської області.

В судовому засіданні позивач та його представник дали пояснення аналогічно наведеним у позовні заяві, просять позов задоволити.

В судовому засіданні представниця відповідачів дала пояснення аналогічно наведеним у відзивах на позов, просить в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що він є сусідом позивача. Йому відомо, що позивач із відповідачкою ОСОБА_5 , разом, під час шлюбу, купували спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Згодом квартиру переписали на тещу, яка там ніколи не жила. Знає, що у позивача з дружиною були конфлікти. Літом у 2023 році позивач кілька разів лишався у нього ночувати, так як дружина не пускала його додому. Також йому відомо, що ОСОБА_5 поміняла у квартирі замки до дверей і не пускає ОСОБА_1 додому.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_5 з 29.04.2006 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15.11.2022 було розірвано /а.с. 49/.

Під час шлюбу у 2008 році ними була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_2 , що не заперечується сторонами.

04.07.2019 ОСОБА_5 , на яку була оформлена квартира за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, подарувала дану квартиру своїй матері ОСОБА_4 , що підтверджується відповідним договором дарування квартири /а.с. 35-36/.

Таким чином, на даний час власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_4 , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с. 37/.

Відповідно до відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади № 026294-3 від 10.07.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06.05.2008 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , 04.07.2023 останній, за згодою власника, знятий з реєстрації /а.с. 6/.

Позивач стверджує, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні житлом, а тому він був змушений звернутися до суду.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд має приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

В судовому засіданні сторонами підтверджено, що спірна квартира була придбана позивачем та відповідачкою ОСОБА_5 під час їх перебування у шлюбі. В подальшому дана квартира була подарована відповідачці ОСОБА_7 . Позивач стверджує, що вона не чинить жодних перешкод позивачу, який є її зятем, у користуванні житлом, так як у квартирі не проживає та і ніколи не проживала. Відтак, суд приходить до висновку, що вимоги позивача до ОСОБА_7 є безпідставними, не підтверджені жодними доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог до ОСОБА_5 судом встановлено, що між сторонами існують неприязні відносини, що підтверджується постановами суду від 08.08.2023 та 24.08.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме за вчинення домашнього насильства відносно колишньої дружини ОСОБА_5 /а.с. 55, 56/.

Крім цього, постановою Львівського апеляційного суду від 04.12.2023 задоволено заяву ОСОБА_5 про видачу обмежувального припису. Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покладено на нього обов`язки, а саме: заборонено ОСОБА_1 наближатись на відстань менше ніж 100 метрів до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , строком на шість місяців; заборонено ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_5 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на шість місяців; заборонено особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_5 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на шість місяців.

У зв`язку з наведеним позивач на даний час змушений проживати у знайомих, так як іншого житла для проживання у нього не має.

Згідно акту ЛКП «Левандівка» від 29.11.2023 встановлено, що у ОСОБА_1 відсутні ключі від нижнього замка дверей до вкартири АДРЕСА_1 , на дзвінки в квартиру ніхто не відчинив дверей або нікого не було вдома /а.с. 108/.

В судовому засіданні позивач ствердив, що не може потрапити до квартири, так як відповідачка ОСОБА_5 змінила один із замків. На пропозицію суду щодо мирного врегулювання спору судом в судовому розгляді оголошувалась перерва, однак позивач так і не зміг потрапити до квартири, що свідчить про те, що відповідачка проігнорувала надану судом можливість.

Як вбачається із п. 10 договору дарування, обдаровуваній відомо про згоду чоловіка дарувальниці ОСОБА_1 на дарування вищевказаної квартири та підписання цього договору. Згідно пункту 6 цього договору ОСОБА_5 гарантувала , зокрема, що прав у третіх осіб як в межах так і за межами України немає. Дарувальниця ОСОБА_5 свідчить, що внаслідок дарування квартири не буде порушено прав та законних інтерсів інших осіб.

З матеріалів справи та з пояснень представниці відповідачів вбачається, що позивача знято з реєстрації із квартири в період дії тимчасового заборонного припису, відповідачі його про це не повідомляли та згоди на зняття його з реєстрації не отримували. Позивач ствердив, що бажає проживати в цій квартирій, вважає її своїм єдиним житлом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Таким чином, суд приходить до висновку, що послідовні дії відповідачів по справі були спрямовані на позбавлення позивача своїх житлових прав на квартиру, а наявність складних відносин між сторонами не є достатньою підставою для позбавлення позивача права користування житловим приміщенням, так як останній, будучи членом сім`ї власника квартири, був правомірно вселений в спірне житлове приміщення, що не оспорюється сторонами, іншого житла у власності для проживання у нього не має, так як будинок у с. Красне належить не йому, а тому позовні вимоги до ОСОБА_5 шодо усунення перешкод у користуванні житлом підлягають до задоволення.

Щодо позовної вимоги про зобов"язання не чинити перешкоди у володінні квартирою, то суд вважає за необхідне зазначити, що зміст права власності складають права по володінню, користуванню і розпорядженню майном, а також обов`язки, пов`язані з утриманням, ризиком розорення та випадковою загибеллю речі. Володіння - це можливість власника утримувати річ, яка на законних підставах йому належить. У зв`язку із тим, що ОСОБА_8 не є власником квартири, отже, право володіння на неї у нього відсутнє, а тому в цій частині позов не підлягає до задоволення.

На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідачки ОСОБА_5 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 536,50 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258-259, 264-265, 274-275, 279 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на корить ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 536,50, грн.

Апеляційна скарга на рішення подається до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний см. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.02.2024

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно. Оригінал рішення міститься в матеріалах справи № 462/6085/23. Рішення не набрало законної сили.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Копія виготовлена

Суддя: Постигач О.Б.