ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1217/24 Справа № 235/155/23 Суддя у 1-й інстанції - Кузнєцова А.С. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 235/155/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 жовтня 2023 року, яке ухвалено суддею Кузнєцовою А.С. у місті Покровськ Донецької області та повне судове рішення складено 02 жовтня 2023 року,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов обґрунтовано тим, що позивач з 06 березня 2018 року по 02 травня 2020 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське», звільнений з посади прохідника підземного на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). З часу припинення трудових відносин всупереч ст. 116 КЗпП України, відповідачем своєчасно, не надано остаточного розрахунку, не виплачені належні суми заробітку за період з листопада 2019 року по травень 2020 року в сумі 99 323,41 гривень (після утримання обов`язкових податків та зборів). Крім того, за затримку розрахунку при звільненні, за переконанням позивача, відповідач повинен понести відповідальність, тому заявлено вимогу стягнення, в порядку ст. 117 КЗпП України, середнього заробітку за період з 03 травня 2020 року по день винесення судового рішення, яка станом на 02 жовтня 2023 року становить суму 361 527,96 гривень.

На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь нараховану, але невиплачену заробітну плату в сумі 99 323,41 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на день винесення рішення за період з 02 травня 2020 року по день винесення рішення суду та стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 жовтня 2023 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з листопада 2019 року по травень 2020 року в сумі 99 323 гривні 41 копійка (сума визначена вже з урахуванням проведених утримань податків з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 червня 2023 року по 02 жовтня 2023 року (включно) в сумі 31 419 гривень (сума визначена без урахування утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів). В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Судові витрати по справі, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, віднесено на рахунок ТОВ «Краснолиманське» та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 93 гривні 30 копійок, на користь держави стягнуто судовий збір в сумі в сумі 1 073 гривні 60 копійок.

В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки розрахунку при звільнені та стягнути з відповідача на його користь 52 365 грн посилаючись на те, що судом першої інстанції невірно визначений період, за який стягується середній заробіток за час вимушеного прогулу за час затримки розрахунку при звільнені та зауважує на тому, що початком періоду має бути 03 травня 2020 року наступний за звільненням день, а не 15 червня 2023 року - наступний день після звернення представника з запитом про наявну заборгованість, як то визначив суд.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині стягнення з ТОВ «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 заробітної плати за період з листопада 2019 року по травень 2020 року в сумі 99 323 гривні 41 копійка (сума визначена вже з урахуванням проведених утримань податків з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів), тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 червня 2023 року по 02 жовтня 2023 року (включно) в сумі 31 419 гривень без урахування утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів, суд першої інстанції виходив з того, що кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні має обраховуватись за період з 15 червня 2023 року - наступний день після звернення представника з запитом про наявну заборгованість, по дату винесення рішення суду 02 жовтня 2023 року.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Рішенням суду у цій справі було встановлено, що позивачем доведено факт того, що мало місцем порушення законодавства про працю, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими.

Суд першої інстанції, встановивши, що роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку. Про те не вірно визначив суму що підлягає до стягнення.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути розрахований за період з 03 травня 2020 року (наступний день за звільненням) по 03 листопада 2020 року включно (не більш як за шість місяців після звільнення), який складає 52 365 грн (418,92 грн х 125 днів = 52 365 грн).

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову є правильним, проте суд першої інстанції помилково зазначив період, за який необхідно стягнути середній заробіток за час затримки із розрахунку з 15 червня 2023 року по 02 жовтня 2023 року та, як наслідок, помилково визначив цей розмір в сумі 31 419 грн.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду в частині визначення розміру та періоду середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасуванню, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, з ухваленням в цій частині нового рішення.

Керуючись ст.ст.367,374,376,382-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 жовтня 2023 року скасувати в частині стягнення з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 червня 2023 року по 02 жовтня 2023 року (включно) в сумі 31 419 гривень (сума визначена без урахування утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів) та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 травня 2020 року (наступний день за звільненням) по 03 листопада 2020 року включно у розмірі 52 365 (п`ятдесят дві тисячі триста шістдесят п`ять) грн. (сума визначена без урахування утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 січня 2024 року.

Головуючий:

Судді: