ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/623/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 21 листопада 2023 року, у справі № 635/10900/23 за заявою ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі уряду Російської Федерації, третя особа: Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування збитків, завданих внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Харківського районного суду Харківської області з позовом до Російської Федерації в особі уряду Російської Федерації, третя особа Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь 146136700,00 грн. матеріальної шкоди, з яких: втрати, які позивач понесла у зв`язку із пошкодженням або знищенням майна на суму 42690297,01 грн., втрати, які позивач понесла або повинна понести для відновлення свого порушеного права на суму 89374403,00 грн., суму упущеної вигоди у розмірі 72000,00 грн., моральну шкоду у розмірі 14000000,00 грн., витрати за проведення експертизи 25440,00 грн.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 листопада 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у відкриття провадження на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Скарга мотивована тим, що учасниками цивільних відносин та суб`єктами права власності є фізичні особи. Проте ЦК України окремо не визначає такий суб`єкт права власності, як фізична особа-підприємець, набуття такого статусу дозволяє лише здійснювати господарську діяльність.

Вказує, що суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь0якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності.

Саме ці права і використала позивач, уклавши договори як фізична особа нерухомого майна, яке належить їй на праві власності, з юридичними особами, визначеними в позову, що було проігноровано судом першої інстанції.

Вказує на помилкове застосування судом правових висновків з постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.03.2021.

Вважає, що характер правовідносин між позивачем та орендаторами її нерухомого майна свідчить про реалізацію позивачем своїх цивільних прав, як фізичною особою. На користування та розпорядження нерухомим майном, яке належить їй на праві власності, шляхом укладання договорів оренди. Сторонами за цими договорами були позивачка, як фізична особа, та зазначені у позові юридичні особи.

Зауважує, що постанови слідчого не можуть прийняті судом як доказ, який визначає підвідомчість судових справ, оскільки це є процесуальний документ слідчих дій, який, можливо і суперечливий по змісту, однак не спростовує паво власності позивача, як фізичної особи, на нерухоме майно у відповідності до якого він має право володіння, користування та розпорядження цим майном за власним бажанням.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Кабінету Міністрів України - Литовченко Ю.С. вказує, що вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа сторона у відповідних правовідносинах як суб`єкт господарювання та чи можна визначити ці правовідносини як господарські.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, які повідомлялись про судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржена ухвала суду відповідає.

Відмовляючи у відкритті провадження суд зазначив, що у даній справі спір виник з приводу відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої господарюючому суб`єкту пошкодженням його майна, яке використовувалось у господарській діяльності, а тому цей спір має розглядатися у порядку господарського, а не цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За змістом частини 1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 Цивільного процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про відшкодування збитків та моральної шкоди, завданої внаслідок російської збройної агресії проти України.

Згідно матеріалів позову вона є власником нерухомого майна виробничо-складської будівлі і виробничо-адміністративної будівлі, розташованих по АДРЕСА_1 , які вона використовує для тривалого отримання джерел доходів від здачі в оренду ПП «САНПРОМ» та ТОВ «ОВК ФАРМ».

Позивач просить стягнути з відповідача втрати, які вона понесла у зв`язку із пошкодженням або знищенням вищевказаного нерухомого майна, яке вона здавала в оренду, втрати, які позивач понесла або повинна понести для відновлення свого порушеного права, суму упущеної вигоди, моральну шкоду та витрати за проведення експертизи.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, яка з 2016 року здійснює діяльність з надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Згідно до постанови слідчого 1 відділення СВ Управління СБ України в Харківській області ст..лейтенанта юстиції Вороніної К.О. від 02.05.2023 року визнано потерпілою ПП ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0002555 за фактом вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст.438 КК України.

Згідно рішення господарського суду Харківської області від 04 вересня 2023 року у справі № 922/2981/23 за позовом ТОВ «Здравофарм» про стягнення з Російської Федерації збитків, завданих широкомасштабною військовою агресією проти України, вказане підприємство для здійснення своєї статутної діяльності 01.07.2016 уклало договір оренди № 01/077-2016 з власником цього нерухомого майна фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (а.с. 101).

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Отже, у даному випадку позивачка, яка є ФОП систематично здає в оренду нерухоме майно, що дійсно свідчить про здійснення нею відповідної підприємницької діяльності, яка зазнала шкоди внаслідок російської військової агресії в Україні, тому суд першої інстанції обґрунтовано визначив, що даний спір має розглядатися у порядку господарського, а не цивільного судочинства.

Спір виник між юридичною особою приватного права - позивачем та іноземною державою-агресором як особливим суб`єктом, статус якого може бути прирівняно до юридичної особи публічного права.

З урахуванням предмету спору та суб`єктного складу сторін слід зазначити, що у цій справі спір виник з приводу відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої господарюючому суб`єкту пошкодженням його майна, яке використовувалось у господарській діяльності. З огляду на наведені критерії розмежування юрисдикції, суб`єктний склад спору та його предмет, суд правильно вважає, що спір у даній справі не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства в судах загальної юрисдикції, оскільки містить ознаки господарського спору та має вирішуватися у порядку господарського судочинства.

Схожа позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року (справа №405/4179/18), де зроблено висновок про те, що спір юридичної особи з органами державної влади про відшкодування шкоди, завданої їхньою бездіяльністю, належить до юрисдикції господарського суду і цей висновок є релевантний до обставин цієї справи з огляду на суб`єктний склад осіб та аналогічну підставу позову відшкодування шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій/бездіяльності. Наведені з цього приводу доводи скарги є безпідставними.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно до п.1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною першою статті 20 ГПК України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

За частиною третьою статті 147 ГК України збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно із частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною першою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Аналогічно у ст.ст. 23, 1167 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вказана вимога міжнародного договору, яка відповідно до ст. 10 ЦПК України є джерелом права, бути судом встановленим законом також передбачає дотримання процесуальних вимог щодо предметної юрисдикції розгляду спору.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає доводи скарги такими, що не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, судове рішення відповідає нормам матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 21 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 20 лютого 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.