КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 756/9794/23

номер провадження: 22-ц/824/847/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мініч Григорія Григоровича на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року у складі судді Ткач М.М., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: ОСОБА_2 .

Заява мотивована тим, що батьком заявника є ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю II групи, яка встановлена довічно та в силу Закону України «Про загальнооов`язкове державне пенсійне страхування» є непрацездатним. Вказував, що наразі він є єдиною працездатною особою, що зобов`язана відповідно до закону утримувати свого батька ОСОБА_2 .

Зазначав, що встановлення цього факту необхідне йому на підтвердження права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, передбаченого абз.11 ч.1 ст. 23 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

З урахуванням наведеного, заявник ОСОБА_1 просив встановити факт, що він є єдиною особою, яка відповідно до закону зобов`язана утримувати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є необхідним для підтвердження права заявника на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації передбаченого абз.11 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Мініч Г.Г. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 просив суд встановити факт, що він є єдиною особою, яка зобов`язана відповідно до Закону України утримувати ОСОБА_2 , а не факт перебування ОСОБА_2 на утриманні заявника, отже судом першої інстанції зроблено невірно висновок про зміст факту, про встановлення якого заявник просив в заяві.

Вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, суперечить вимогам ч. 1 ст. 19 КАС України. Зазначає, що станом на момент подання апеляційної скарги до суду відсутній будь-який спір щодо наявності/відсутності у заявника права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Тобто права та інтереси заявника не є порушеними або такими, що не визнаються якоюсь конкретною особою. Вважає, що якби мав місце призов заявника на військову службу під час мобілізації, він би міг оскаржити такий призов шляхом подання відповідного позову, відповідачем за яким був би відповідний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. Тому, оскільки призов заявника на військову службу під час мобілізації наразі не здійснюється, а має місце правова невизначеність щодо наявності/відсутності інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону утримувати ОСОБА_2 , дана справа не може розглядатися у порядку позовного провадження. Вважає, що єдиним способом вирішення даної справи є її вирішення судом у порядку окремого провадження у порядку цивільного судочинства.

Стверджує, що в чинному законодавстві України відсутня норма, яка б визначила виключний перелік осіб, які за законом зобов`язані утримувати особу з інвалідністю І чи ІІ групи, а також відсутній чіткий перелік документів, якими можна підтвердити факт відсутності у ОСОБА_2 інших працездатних осіб, крім заявника, які відповідно до закону зобов`язані його утримувати.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційногo суду не направлено.

Згідно з ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , суддя першої інстанції виходив із того, що метою звернення до суду з такою заявою є підтвердження за ОСОБА_1 певного соціального-правового статусу для отримання від держави права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Отже, встановлення факту перебування батька - особи з інвалідністю II групи на утриманні заявника за своїми правовими наслідками призведе до публічно-правових відносин заявника з державою, а тому суд дійшов до висновку що спір виник з приводу вимог, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, у зв`язку з чим у відкритті провадження у справі слід відмовити на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, з огляду на те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Однак з такими висновками судді першої інстанції погодитися не можна, виходячи з такого.

Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить встановити факт, що має юридичне значення, що він є єдиною особою, яка зобов`язана відповідно до закону утримувати ОСОБА_2 , що є необхідним для підтвердження його права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, передбаченого абз.11 ч.1. ст. 23 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Згідно із ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною 1 ст.316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , суддя першої інстанції керувався висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №290/289/22-ц.

Однак, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21 (провадження №11-150апп23) відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права.

Отже, враховуючи, що юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України, колегія суддів вважає, що суддя першої інстанції помилкового відмовив у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, з тих підстав, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі ст.379 ЦПК України, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мініч Григорія Григоровича задовольнити.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: