РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м. Мукачево Справа №303/5690/21

2/303/1625/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Чухайло К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2

до відповідача ОСОБА_3

про виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2 20 липня 2021 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про її виселення з квартири АДРЕСА_1 (надалі Квартира).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є власником Квартири, яка була придбана ним у відповідача на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.04.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Тромпак Н.В., зареєстрованим в реєстрі за №393 (надалі Договір). Водночас, ОСОБА_3 не виконала умов Договору та відмовляється знятися з реєстраційного обліку та звільнити Квартиру добровільно.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст. 150 Житлового кодексу України, ст.ст. 13, 15, 16, 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України.

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, у якому вона просила в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки спірна Квартира є єдиним її житлом. Крім того, відчуження цього нерухомого майна відбулося внаслідок шахрайських дій громадянки ОСОБА_4 , яка шляхом зловживання довірою відповідача та під приводом отримання для себе позики, умовила ОСОБА_3 для гарантій повернення нею грошових коштів, підписати Договір відчуження Квартири з ОСОБА_1 . Відповідач зверталася до поліції та суду з метою захисту своїх прав, а тому було порушено відповідне кримінальне провадження щодо шахрайських дій ОСОБА_4 . Крім того, за позовом ОСОБА_3 у провадженні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває справа №303/3154/17 про визнання Договору недійсним.

На підставі ухвали суду 28 жовтня 2021 року було задоволено клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням по справі №303/3154/17.

Ухвалою суду від 12 березня 2024 року провадження у справі відновлено.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, натомість від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Відповідач та її представник в судове засідання також не з`явилися. Представником відповідача подано заяву про проведення судового засідання за їх з відповідачем відсутності, в задоволенні позовних вимог просять відмовити.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу щодо виселення відповідача із Квартири з підстав перебування зазначеного нерухомого майна в його власності.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності підстав та умов для виселення відповідача з Квартири та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову.

2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Квартира.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних з Квартирою суд наводить наступні обставини справи.

В матеріалах справи міститься дублікат Договору на підставі якого, 15 квітня 2014 року ОСОБА_3 продала Квартиру ОСОБА_1 , що належала їй на праві особистої власності (а.с. 4-5).

Згідно з умовами пункту 8 Договору, продавець ( ОСОБА_3 ) засвідчила, що Квартира, яка відчужується буде нею звільнена від належних їй речей для безперешкодного користування нею покупцем ( ОСОБА_1 ), не пізніше десяти календарних днів з моменту нотаріального посвідчення та підписання цього Договору, а також на протязі цього часу продавець зобов`язана зняти з реєстраційного обліку себе та членів своєї родини.

Право власності на Квартиру було зареєстровано за позивачем, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 266626035 від 20.07.2021 (а.с. 7).

Як вбачається з довідки Відділу «Центр надання адміністративних послуг» Мукачівської міської ради від 12.04.2021 № 9227/о/99-21 ОСОБА_3 зареєстрована у Квартирі.

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житлового кодексу УРСР).

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

Згідно з приписами частини першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 та частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У контексті наведеного, суд, з метою повного та об`єктивного дослідження обставин справи, беручи до уваги те, що у провадженні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області перебувала справа №303/3154/17, предметом розгляду якої було визнання Договору купівлі-продажу Квартири недійсним, зупинив провадження у цій справі до вирішення справи №303/3154/17.

Як встановлено судом, згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, 20 грудня 2023 року по справі №303/3154/17 було ухвалено рішення, яке набрало законної сили 22 січня 2024 року.

Таким чином, суд володіючи повним доступом до Єдиного державного реєстру судових рішень у відповідності до частини п`ятої ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України та частини п`ятої ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень», має можливість встановити фактичний зміст такого рішення.

Згідно з частиною четвертою та п`ятою статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Факти, установлені в прийнятому раніше судовому рішенні, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність у процесуальному праві виражена як обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набутим законної сили судовим рішенням у будь якій іншій справі.

Як вбачається зі змісту рішення суду від 20 грудня 2023 року по справі №303/3154/17, із зазначеним позовом ОСОБА_3 звернулася до суду через шахрайське заволодіння її Квартирою ОСОБА_4 , а тому просила суд визнати Договір, на підставі якого було відчужено Квартиру недійсним.

В межах розгляду судом цієї справи було встановлено, що 15.04.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений Договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купив квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

12.06.2014 року приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Біловар І.О. посвідчила довіреність, згідно з якої ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_5 бути її представником, з усіма необхідними повноваженнями, з питань придбання на її ім`я, відчуження (продажу, міни тощо), здачі в оренду, передачі в заставу в забезпечення будь-яких зобов`язань, тощо.

29.06.2023 року вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002667 від 04.08.2015 року та у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002672 від 24.11.2016 року було визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190 та ч.4 ст.190 КК України.

Отже, вироком Мукачівського міськрайонного суду від 29.06.2023 року, який набрав законної сили 01.08.2023 року, підтверджується той факт, що оспорюваний правочин вчинений ОСОБА_3 під впливом обману в результаті навмисного цілеспрямованого введення ОСОБА_4 в оману щодо фактів, які вплинули безпосередньо на укладення Договору.

Таким чином, суд в межах розгляду справи №303/3154/17, визнав Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 15.04.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Тромпак Наталією Василівною, зареєстрований в реєстрі за №393 недійсним.

Беручи до уваги той факт, що рішення суду по справі №303/3154/17 сторонами не оскаржувалося та набуло законної сили, Договір на підставі якого Квартиру було відчужено позивачу визнано недійсним, підстав для виселення відповідача із Квартири не має, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, , 263-265, 273, 279, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

7. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Представник відповідача: ОСОБА_6 , АДРЕСА_5 .

Суддя В.В. Кость