Справа № 348/172/23
Провадження № 22-ц/4808/476/24
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Кочубей І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на заочне рішення Надвірнянського районного суду від 17 січня 2024 року під головуванням судді Міськевич О.Я. у м. Надвірна,

в с т а н о в и в:

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що він в період з 20.01.2020 по 23.01.2020 за усною угодою позики передав позичальнику ОСОБА_2 3 000 дол. США, які останній зобов`язувався повернути до 31.12.2020. При фактичному одержанні вказаної суми позичальник розписки не написав, оскільки він як позикодавець вірив ОСОБА_2 . При передачі коштів була присутня його дружина ОСОБА_3 .

Починаючи з січня 2021 року, він постійно в усній формі вимагав повернення боргу, однак відповідач не виконував взяті на себе зобов`язання і боргу на повертав. Проти боргу відповідач не заперечував, підтверджував і підтверджує факт позики, але по надуманих мотивах і підставах відмовляється повернути гроші. До теперішнього часу відповідач борг не повернув, чим взяті на себе зобов`язання не виконав.

Просив стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 3000 доларі США та 3% річних з простроченої суми у розмірі 140 доларів США.

Заочним рішенням Надвірнянського районного суду від 17 січня 2024 року відмовлено в задоволенні позову.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Вказує, що неправильним є висновок суду про те, що позивачем не доведено, що відповідач отримав в борг гроші. Неправильність висновків суду підтверджується як поясненнями самого позивача, двох свідків, так і перевіркою Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області.

Судом безпідставно не прийнято до уваги постанову дізнавача СД Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області від 06.04.2023 про закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального проступку.

Судом також не прийнято до уваги покази свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Суд не вказав у своєму рішенні з яких підстав і мотивів не прийнято до уваги покази свідків і процесуальне рішення дізнавача.

Суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано належних і допустимих доказів для підтвердження своїх позовних вимог, які ґрунтуються на припущеннях.

Апелянт зазначає, що в матеріалах справи є докази, які підтверджують факт позики грошей ОСОБА_2 , що підтверджено показами ОСОБА_2 даними ним під час опитування працівниками Надвірнянського РВП, які підтвердили факт позики. Однак, суд безпідставно відхилив клопотання позивача і його представника про допит працівників Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області в судовому засіданні і в рішенні не вказав, чому було відмовлено в задоволенні такого клопотання. Доказом позики також є постанова про закриття кримінального провадження.

Вважає, що розгляд справи судом проведено поверхово, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судом не мотивовано на підставі чого було прийнято оскаржуване рішення.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 3 140 доларів США.

ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

До апеляційного суду від представника ОСОБА_1 адвоката Боднарука В.В. 05.04.2023 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з неможливістю взяти участь в судовому засіданні, оскільки він перебуватиме 08.04.2024 у відрядженні. Розгляд справи 08.04.2024 був відкладений судом на 17.04.2024, про що було повідомлено сторін у справі. Представник ОСОБА_1 15.04.2024 подав до апеляційного суду аналогічне клопотання про відкладення розгляду справи, який мав відбутися 17.04.2024. Суд відклав розгляд апеляційної скарги на 22.04.2024, але сторони в судове засідання апеляційного суду повторно не з`явилися, про поважність причин неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Згідно ст. 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Нормою ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Частиною першою статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, що стверджує про укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчує отримання певної грошової суми або речей, визначених родовими ознаками.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області з приводу вчинення неправомірних дій ОСОБА_2 із заявою про злочин.

Постановою дізнавача СД Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 06.04.2023 кримінальне провадження № 0000048 від 18.02.2023 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а.с.44-45).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку про те, що пред`являючи позов про стягнення боргу за позикою та посилаючись на усну домовленість, не підтвердив своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання.

Суд вказав, що договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики зі встановленням обов`язку для відповідача повернути грошові кошти у строк, погоджений сторонами.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду та вважає їх законними та обґрунтованими.

Необґрунтованими є доводи апелянта про неправильність висновку суду щодо недоведеності позивачем отримання в борг грошей від відповідача.

Судом першої інстанції враховано, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, оскільки зазначені позивачем обставини, ґрунтуються на припущеннях. Судом вказано на те, що позивач повинен довести належними та допустимими доказами, що відповідачем порушені його цивільні права, які підлягають захисту та поновленню.

Пред`являючи позов про стягнення боргу за позикою та посилаючись на усну домовленість, позивач не підтвердив своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги покази свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не заслуговують на увагу.

Поясненнями сторони та показаннями свідків не може доводитися наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики та право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання, факт виконання зобов`язання за договором позики.

Суд першої інстанції вірно відхилив такі свідчення свідків щодо факту укладення договору позики та передачі відповідачу суми позики, оскільки таке не знайшло свого документального підтвердження.

Також згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Поясненнями сторони та показаннями свідків не може доводитися наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики та право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання, факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).

Доводи апелянта, що судом безпідставно не прийнято до уваги постанову дізнавача СД Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області від 06.04.2023 про закриття кримінального провадження по заяві позивача за відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального проступку не заслуговують на увагу, оскільки постанова дізнавача не є доказом укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і доказом отримання позичальником грошових коштів від позивача.

Вищевказаним спростовуються і доводи апелянта про те, що суд у своєму рішенні не вказав з яких підстав і мотивів не прийнято до уваги покази свідків і рішення дізнавача.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта і такі не встановлені судом апеляційної інстанції, що розгляд справи судом проведено поверхово, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи і те, що судом не мотивовано на підставі чого було прийнято оскаржуване рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у п. 81 постанови від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Таким чином, позивач не надав суду належних та допустимих доказів щодо укладення договору позики, змісту умов договору, факту отримання відповідачем від нього грошової суми позики, не довів їх переконливість. Також апелянт не довів, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Надвірнянського районного суду від 17 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук О.О. Томин