провадження № 22-ц/824/8606/2024
головуючий у суді І інстанції Ярмола О.Я.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій такими, що порушують немайнове право особи, зобов`язання видалити публікацію, яка поширена в мережі Інтернет в соціальній мережі «Facebook»,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд визнати дії ОСОБА_2 такими, що порушують немайнове право позивача на використання імені та які полягають у використанні (обнародуванні) імені ОСОБА_1 в публікації, яка поширена ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет в соціальній мережі «Facebook» на веб сторінці ОСОБА_2 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов`язати ОСОБА_2 протягом 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили видалити публікацію і відшкодувати судові витрати.

Позов обґрунтований тим, що в мережі Інтернет в соціальній мережі «Facebook» на веб-сторінці ОСОБА_2 було поширено інформацію щодо ОСОБА_1 , яка порушує його право на використання імені, а саме було опубліковано: "Упакували" екскерівника "Укртатнафти" ОСОБА_1 . Вчора столичним Шевченківським судом винесено рішення про зміну запобіжного заходу для колишнього керівника "Укртатнафти" ОСОБА_1. Тримання під вартою (СІЗО) на місяць. Але цікаво й те, яку заставу визначили - 200 млн грн. Розслідування БЕБ за процкерівництва Офісу Генпрокурора. Нагадаю, у листопаді 2022 року указом Зеленського це підприємство примусово відчужили в інтересах держави. Ну і, як наслідок, бачимо результати роботи органу досудового розслідування за участі прокурорів. Зрештою, треба щось робити з активами олігархів і російських суб`єктів. Не все погано, але треба більше, швидше, ефективніше. І гроші - на оборону. Продовжуємо контролювати процеси в роботі органів кримінальної юстиції.»

Позивач вказував, що він з 1 березня 2010 року по 16 грудня 2022 року працював у ПАТ «Укртатнафта» на посадах заступника голови правління з персоналу та соціальної сфери, заступника директора з персоналу та соціальної сфери, першого заступника директора. 25 січня 2023 року позивачу було повідомлено про підозру у кримінальному провадженні №0000012 від 21 жовтня 2022 року і вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки підозрюваного.

Позивач посилаючись на положення ст. 296 ЦК України, зазначав, що цивільним законодавством встановлено заборону не на поширення інформації про кримінальні провадження, яка може бути предметом суспільного інтересу, а саме на використання імені затриманої, підозрюваної та обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї при поширенні цієї інформації. А тому відповідач в порушення ст. 296 ЦК України порушив право позивача на використання імені.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такими, що порушують немайнове право особи, зобов`язання видалити публікацію, яка поширена в мережі Інтернет в соціальній мережі «Facebook» відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник ОСОБА_1 - Мельник А.В. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції ніяким чином не обґрунтував, на чому базуються його висновки про те, що Facebook нібито не підтвердив справжність цього профіля. Вважає, що відсутність визначеної судом верифікації може свідчити лише про те, що ОСОБА_5 не звертався за такою верифікацією, а якби звернувся, то отримав би таку «галочку», адже відповідно до інформації, розміщеної в довідковому центрі Facebook, верифікуються лише сторінки публічних осіб, знаменитостей або брендів, які самостійно подали заявку та відповідають встановленим критеріям. Тому невчинення відповідачем дій щодо верифікації, не може виключати право позивача на захист порушеного права.

Вважає, що неявка відповідача на жодне засідання суду, з урахуванням того, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи свідчить про ухилення з його сторони від участі у вирішенні спору що слід розцінювати як відсутність аргументів проти позиції позивача. Також вважає, що якби це була не його сторінка в мережі Facebook то від нього варто було б очікувати принаймні простих письмових заперечень, яких він не подав, проігнорувавши виклик суду.

Крім того вважає, що неподання відповідачем відзиву має розцінюватись судом не як привід для самостійної вибудови позиції відповідача (обгрунтування відмови відсутністю верифікації), а як підстава для прийняття рішення на підставі доказів позивача, та, водночас, можливість оцінки обставини неподання відповідачем відзиву як фактичного визнання ним позову.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мельник А.В. просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі «Facebook» на веб сторінці за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 було опубліковано інформацію`Упакували" екскерівника "Укртатнафти" ОСОБА_1 . Вчора столичним Шевченківським судом винесено рішення про зміну запобіжного заходу для колишнього керівника "Укртатнафти" ОСОБА_1. Тримання під вартою (СІЗО) на місяць. Але цікаво й те, яку заставу визначили - 200 млн грн. Розслідування БЕБ за процкерівництва Офісу Генпрокурора. Нагадаю, у листопаді 2022 року указом Зеленського це підприємство примусово відчужили в інтересах держави. Ну і, як наслідок, бачимо результати роботи органу досудового розслідування за участі прокурорів. Зрештою, треба щось робити з активами олігархів і російських суб`єктів. Не все погано, але треба більше, швидше, ефективніше. І гроші - на оборону. Продовжуємо контролювати процеси в роботі органів кримінальної юстиції.»

Позивач, в підтвердження своєї позиції та вимог позову надав суду, як доказ, Звіт за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет від 2 травня 2023 року за №92/2023-ЗВ та Довідку з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення від 7 червня 2023 року № 111/2023-Д, складені ДП «Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номеров і адрес» (а.с. 16-30).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із не доведеності позивачем, що оспорювана інформація була поширена відповідачем ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц (провадження № 61-5189св18) міститься висновок про те, що «відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) міститься висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту -вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.».

Крім того у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Так, суд першої інстанції правильно встановив, що зі змісту наданої позивачем Довідки з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення від 7 червня 2023 року № 111/2023-Д слідує, що власником веб-сайту : https://www.facebook.com/ є реєстрант доменного імені facebook.com - компанія Meta Platforms, Inc. На веб-сайті https://www.facebook.com/ створено сторінку (профіль) користувача з іменем « ОСОБА_5 », що доступна за адресою у мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.30).

Також судом першої інстанції було правильно встановлено, що обліковий запис ІНФОРМАЦІЯ_2 неверифікований (не містять відмітки/галочки на блакитному полі), тобто Facebook не підтвердив справжність цього профіля.

Дані користувачів (адреса електронної пошти, телефон, тощо), що повідомляються під час реєстрації (з метою здійснення авторизації) на веб-сайті відомі виключно власнику такого веб-сайту - компанії Meta Platforms, Inc. Останній також відомі ІР-адреси та інші ідентифікатори, з використанням яких здійснюється вхід зареєстрованими користувачами (log -файли) до соціальної мережі «Facebook», що може також слугувати додатковим доказом належності певної веб-сторінки відповідному користувачу.

Отже висновок суду про те, що оскільки відповідач не підтвердив належність собі зазначеної веб-сторінки де була поширена оспорювана інформація, а позивач не включив до розгляду даного спору власника веб-сайту, який міг би надати докази про дані користувача (адреса електронної пошти, телефон, ІР-адресу та інші індифікатори), що, в свою чергу могло довести/підтвердити належність саме ОСОБА_2 веб-сторінки за посиланнямІНФОРМАЦІЯ_2, - то в такому випадку відсутні підстави стверджувати про причетність відповідача до поширеної інформації.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що власник вебсайту до участі у справі в якості відповідача/співвідповідача не залучений, клопотань про заміну відповідача (залучення співвідповідачів) позивач не заявляв.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Оскільки судом правильно встановлено що за встановлених у цій справі обставин особу, яка є автором спірної публікації неможливо встановити, а власника вебсайту, на якому розмішено веб-сторінку до участі у справі не залучено, суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в позові.

Колегія апеляційного суду не може також визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що неподання відповідачем відзиву має розцінюватись судом не як привід для самостійної вибудови позиції відповідача (обґрунтування відмови відсутністю верифікації), а як підстава для прийняття рішення на підставі доказів позивача, та, водночас, можливість оцінки обставини неподання відповідачем відзиву як фактичного визнання ним позову.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Положеннями ст. 82 ЦПК України передбачені підстави для звільнення особи від обов`язку доказування. Зокрема обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також не потребують доказування й обставини, визнані судом загальновідомими, або обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що суд має право прийняти посилання та твердження сторони лише у випадку їх належного доведення в ході розгляду справи, за виключенням випадків, коли такі обставини не потребують окремого доведення. При цьому сам лише факт відсутності заперечень іншої сторони проти таких посилань та тверджень не може вважатися їх визнанням, оскільки для визнання таких обставин законодавець передбачив окрему форму висловлення (пряме зазначення про таке визнання в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників), про що прямо вказано в ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку, що рішення суду першої ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба