Номер провадження: 22-ц/813/1868/24
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника Одеської обласної прокуратури та представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особах: Одеської обласної прокуратури, Приморської окружної прокуратури міста Одеси, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Домусчі Л.В. 13 червня 2023 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовними вимогами до Держави України в особах: Одеської обласної прокуратури, Приморської окружної прокуратури міста Одеси, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, в якому позивачка просила стягнути з Державного бюджету України на її користь компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, у сумі 2080000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що відносно ОСОБА_1 , в минулому арбітражного керуючого, 15 лютого 2008 року було розпочате досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. Постановою від 06 березня 2014 року у справі № 1-156/11 головуючим суддею Приморського районного суду м. Одеси Дерус А. В. було вказано на ряд недоліків із направленням прокурору Одеської області для організації додаткового досудового розслідування із усуненням неповноти та неправильності досудового розслідування, вказаних у мотивувальній частині постанови суду. З того часу органи досудового слідства не вживали заходи щодо передачі обвинувального акту до суду. У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом до Прокуратури Одеської області, Одеської місцевої прокуратури № 3, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органу досудового слідства і прокуратури. Рішенням від 27 жовтня 2016 року Суворовський районний суд м. Одеси у справі № 523/10182/16-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив, оскільки під час розгляду справи у Суворовському районному суді м. Одеси Одеська місцева прокуратура вирішила поновити кримінальне провадження, скасувавши постанову слідчого від 23 лютого 2015 року. За таких обставин суд дійшов висновку, що питання про стягнення компенсації завданої ОСОБА_1 шкоди є передчасним через поновлене кримінальне провадження, за яким позивач вважала себе особою, щодо якої незаконно та необґрунтовано відбувалося досудове слідство.

Визначаючи розмір збитків, завданих незаконними діями органів досудового слідства, ОСОБА_1 просила врахувати той факт, що через обрання для позивачці запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, остання не змогла бути присутньою при проведенні перевірки її, як арбітражного керуючого, за ліцензійною адресою: АДРЕСА_1 . На підставі цього було виписано акт про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки № 22 від 04 травня 2012 року. Результатом вищезазначеного стало анулювання ліцензії серії АВ № 499171, виданої ОСОБА_1 . Наказом Міністерства юстиції України № 76215 від 21 травня 2012 року. Окрім того, позивач зазначала, що незаконними діями органу досудового слідства ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, оскільки в період з часу порушення кримінальної справи по день її закриття вона незаконно знаходилася під слідством (пред`являлося обвинувачення, обиралася міра запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, здійснювалися виклики до слідчого, до суду, неодноразово проводилися допити тощо). Все це у сукупності призводило до систематичного стресового стану, необхідності тривалий час доводити свою невинуватість; честь, гідність, добрий імідж та ділова репутація були підірвані; також були спричинені прямі збитки позивачу, як підприємцю - арбітражному керуючому, оскільки внаслідок підписки про невиїзд вона не могла провадити свою діяльність у повній мірі, виїжджати на підприємства з метою виконання обов`язків арбітражного керуючого, мало місце повне зупинення роботи належного їй підприємства «АЛМАЗ», позбавлення ліцензії арбітражного керуючого, розрив ділових відносин, контрактів, недовіра, як до ділового партнера тощо. Підставою для повторного звернення до суду є закриття кримінального провадження №0006412 20 травня 2021 року, тобто обставина, яка не існувала під час розгляду справи № 523/10182/16-ц.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2023 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, у розмірі 1401975,02 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить змінити рішення суду першої інстанції та стягнути на користь позивачки компенсацію моральної шкоди у розмірі 1867513,33 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що за умови застосування подвійної мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством, сума до стягнення дорівнюватиме 1867513,33 грн., що хоч і не зможе в повній мірі відновити втрачені життєві перспективи для позивачки, однак, буде ближчим до обсягу моральних страждань з точки зору компенсації.

В апеляційній скарзі представник Одеської обласної прокуратури просить змінити рішення суду першої інстанції та стягнути на користь позивачки компенсацію моральної шкоди у розмірі 928843,33 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що початком перебігу строку перебування ОСОБА_1 під слідством та судом є день пред`явлення їй обвинувачення згідно постанови слідчого, а саме - 17 березня 2008 року, а не день порушення кримінальної справи - 15 лютого 2008 року. Крім того, суд при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Відповідно, мінімальний розмір відшкодування за час перебування позивача під слідством та судом упродовж 138 місяців та 19 днів, на який може претендувати ОСОБА_1 , складає 928843,33 грн. (138 міс.х6700 грн.=(6700/30)х19=928843,33 грн.).

Сторони про розгляд справи на 23 січня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник ОСОБА_1 , представник Одеської обласної прокуратури.

Приморська окружна прокуратура м. Одеси, Головне управління Національної поліції в Одеській області, Державна казначейська служба України, сповіщені належним чином шляхом направлення судових повісток на офіційну електронну адресу.

Колегія суддів зазначає, що суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 5 ст. 14 ЦПК України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (ч. 6 ст. 14 ЦПК України).

Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Вказаний висновок також узгоджується із правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20.

При цьому, згідно ч. 5 ст. 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 20 січня 2023 року у справі №465/6147/18 від 06 березня 2023 року, справа № 753/19393/20 зазначено, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги представника Одеської обласної прокуратури та представника ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала арбітражним керуючим на підставі свідоцтва від 30 жовтня 2004 року, ліцензії від 09 лютого 2005 року, та ліцензії від 09 лютого 2010 року (т. 1 а.с. 22, 24, 96).

У провадженні прокуратури Одеської області перебувала кримінальна справа № 20, порушена відносно невстановлених посадових осіб товариств з обмеженою відповідальністю, за фактом організації фіктивного підприємництва, ухилення від сплати податків, фіктивного банкрутства, підробки та використання завідомо підроблених документів, за ознаками злочинів, передбачених п. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 205, п. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 212, п. 3 ст. 27, ст. 218, ч. 1та ч. 3 ст. 358 КК України.

З матеріалів вказаної справи вбачається, що ОСОБА_1 , працюючи на посаді арбітражного керуючого-ліквідатора ПП «Гретта ГМ», ТОВ «Фірма «Укрморсервіс», знаходячись у злочинній змові з ОСОБА_2 , шляхом надання до господарського суду Одеської області завідомо підроблених документів, домоглася незаконного припинення діяльності вказаних підприємств-фіктивного банкрутств, тобто, в діях ОСОБА_1 вбачались ознаки злочину, передбаченого нормами ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України.

У зв`язку із викладеним, постановою слідчого по особливо важливим справам прокуратури Одеської області Кірічок А.Г. від 15 лютого 2008 року, за результатами розгляду виділених матеріалів з кримінальної справи № 20 відносно арбітражного керуючого ОСОБА_1 , було порушено кримінальну справу № 19 відносно ОСОБА_3 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КПК України. Органом досудового розслідування ОСОБА_3 обвинувачувалася у тому, що будучи посадовою особою - арбітражним керуючим, яку призначено відповідно до постанов господарського суду Одеської області від 01 грудня 2005 року, 20 лютого 2006 року, 07 квітня 2006 року та 10 серпня 2006 року ліквідатором ПП «Грета ГМ», ТОВ «Фірма «Укрморсервіс», ПП «Ліардоп» та ПП «Егирин», зловживаючи службовим положенням, навмисно використала службовий стан, надавши до господарського суду Одеської області заздалегідь підроблені документи, що призвело до незаконного припинення діяльності зазначених підприємств - фіктивного банкрутства, що спричинило тяжкі наслідки. 16.02.2008 року було порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_1 .

Постановою слідчого від 25 лютого 2008 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, з якою вона ознайомилась 29 лютого 2008 року.

Постановою слідчого від 17 березня 2008 року ОСОБА_1 притягнуто у якості обвинуваченої.

29 березня 2008 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 364 ч. 2, 366 ч.2 КК України.

12 травня 2008 року прокуратурою Одеської області відносно ОСОБА_1 складено та затверджено обвинувальний висновок, кримінальна справа направлена до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду. (т.1 а.с.33-92)

ОСОБА_1 зверталась до Прокуратури Одеської області від 13 травня 2008 року та від 21 травня 2008 року з заявами про свою невинуватість, на які їй були надані відповіді, що кримінальна справа направлена до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду по суті (т. 1 а.с. 93,94).

Через обрання для позивачці запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, остання не змогла бути присутньою при проведенні її перевірки, як арбітражного керуючого, за її ліцензійною адресою: АДРЕСА_1 . На підставі цього було виписано акт про відмову арбітражного керуючого у проведенні перевірки № 22 від 04 травня 2012 року, результатом чого стало анулювання ліцензії серії АВ № 499171, виданої ОСОБА_1 наказом Міністерства юстиції України № 76215 від 21.05.2012 року.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2013 року у справі № 1/522/413/13 було задоволено клопотання обвинуваченої ОСОБА_1 про зміну запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд на особисту поруку двох поручителів.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2014 року у справі № 1-156/11, яку було залишено без зміни ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 травня 2014 року за апеляційною скаргою прокурора, кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, було направлено прокурору Одеської області для організації додаткового досудового розслідування із усуненням неповноти та неправильності досудового розслідування, вказаних у мотивувальній частині суду (т. 1 а.с. 17-21).

17 липня 2014 року слідчим відділом Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області вищевказану кримінальну справу внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006412 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України, та з того часу органи досудового слідства не вживали заходи щодо передачі обвинувального акту до суду.

15 липня 2014 року ОСОБА_1 звернулася зі скаргою до Прокуратури Одеської області та із заявою про надання процесуальних документів (т.1 а.с.99).

16 липня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Прокурора Одеської області із заявою про кримінальне правопорушення слідчим прокуратури Вальчук І.О. в межах кримінального провадження № 019 у зв`язку із затягуванням досудового та додаткового слідства (т.1 а.с.100).

17 липня 2014 року постановою прокуратури Приморського району м. Одеси було призначено групу прокурорів Приморського району міста Одеси у кримінальному провадженні № 00006412 від 17.07.2014 року (т.1 а.с.101).

03 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Прокурора м. Одеси із клопотанням про закриття кримінального провадження № 019 за встановленням відсутності події та в діянні складу кримінального правопорушення (т.1 а.с.102).

05 серпня 2014 року Прокуратурою Одеської області листом № 17/1/1-11200-14 зазначено, що ОСОБА_1 було вчинено злочин, який підслідний органам внутрішніх справ України, а тому кримінальна справа передана до управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області для внесення відомостей до ЄРДР та вирішення питання про її подальше розслідування. Роз`яснено, що 07 липня 2014 року кримінальна справа листом заступника прокурора області Прокопенка С.П. скерована прокурору м. Одеси для внесення до ЄРДР та організації досудового розслідування. Отже, вирішення питання про подальший рух справи (закриття або спрямування до суду) не належить до компетенції слідчого управління прокуратури області, у зв`язку з чим її клопотання не може бути задоволено. Запропоновано із вказаним питанням щодо закриття кримінального провадження звернутися до прокурора м. Одеси для встановлення органу досудового розслідування та слідчого (т. 1 а.с. 103,104.).

08 та 13 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до прокурора Одеської області із клопотаннями про закриття кримінального провадження № 019 (т.1 а.с.105).

12 вересня 2014 року листом № 17/1/1-11200-14 ОСОБА_1 було повідомлено, що кримінальна справа № 019 за обвинуваченням позивачки у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, надійшла до першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області з Приморського районного суду міста Одеси 02 червня 2014 року для організації додаткового досудового розслідування та повідомлено, що 17 липня 2014 року кримінальна справа №019 внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006412 (т.1 а.с.106).

23 лютого 2015 року старшим слідчим СВ Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Булига М.В. була винесена постанова про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000412 від 17 липня 2014 року у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України (т.1 а.с.107).

30 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Прокурора Приморського району м. Одеси та Приморського РВ ОМУ ГУМВС в Одеській області із проханням надати слідчому письмові вказівки про прийняття постанови про закриття безпідставного розслідування і направлення прокурору, та внесення змін у статистичні дані (т.1 а.с.108).

03 липня 2015 року старшим слідчим СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Булигою М.В. повідомлено ОСОБА_1 , що кримінальне провадження № 0006412 закрито 23 лютого 2015 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України (т.1 а.с.109).

11 серпня 2015 року старшим слідчим СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області майором міліції Булигою М.В. повідомлено ОСОБА_1 про знаходження в його провадженні матеріалів кримінального провадження № 0006412, внесеного 17 липня 2014 року до ЄРДР (т.1 а.с.110).

У 2016 році позивачка звернулась до Суворовського районного суд м. Одеси з позовом про відшкодування шкоди у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2016 року у справі № 523/10182/16-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органу досудового слідства і прокуратури, було відмовлено, оскільки старшим слідчим СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Булига М.Г. 17 липня 2014 року, за матеріалами вказаної справи, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006412 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України. За результатом проведеного досудового розслідування 23 лютого 2015 року, старшим слідчим СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Булига М.Г., винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2. ч. 1 ст. 284 КПК України. Між тим, постановою прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 Махатадзе Н.Д. 07 жовтня 2016 року вказана постанова слідчого від 23 лютого 2015 року була скасована та матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 направлені слідчому для подальшого досудового розслідування. За таких обставин, право на відшкодування шкоди у ОСОБА_1 не виникло у зв`язку із тим, що на час розгляду цивільної справи № 523/10182/16-ц досудове розслідування у кримінальному провадженні тривало. А тому, оскільки остаточне рішення по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_1 не було прийнято, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позову задоволенню не підлягали як такі, що пред`явлені передчасно (т. 1 а.с. 25,26).

Таким чином, 07 жовтня 2016 року прокурор Одеської місцевої прокуратури № 3 скасував постанову про закриття кримінального провадження від 23 лютого 2015 року.

17 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулась до керівника місцевої прокуратури № 3 м. Одеси зі скаргою, в якій просила скасувати постанову прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 Н.Д. Махатадзе від 07 жовтня 2016 року про скасування постанови про закриття кримінального провадження № 0006412 від 23 лютого 2015 року (т.1 а.с.114).

09 червня 2020 року ОСОБА_1 була подана скарга до Прокуратури Одеської області на бездіяльність посадових осіб Одеської місцевої прокуратури № 3 та СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області, згідно якої позивачка просила вжити заходи щодо розслідування кримінального провадження № 0006412, зобов`язати посадових осіб Одеської місцевої прокуратури № 3 та СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області провести обов`язкові слідчі дії передбачені вказівками № Д/1-6412вх14 від 17 жовтня 2016 року, притягнути до відповідальності осіб, що допустили тривале ігнорування вказівок прокуратури та надати інформацію щодо стану розгляду справи № 0006412 (т.1 а.с.115).

06 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Одеської місцевої прокуратури № 3, що полягає у ненаданні інформації щодо стадії розгляду скарги на бездіяльність посадових осіб Одеської місцевої прокуратури № 3 та СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області та невжитті заходів щодо розслідування кримінального провадження, та вимогою зобов`язати уповноважену особу Одеської місцевої прокуратури №3 у якої перебуває кримінальне провадження № 0006412 розглянути клопотання ОСОБА_1 від 02 липня 2020 року (т.1 а.с.117,118).

10 липня 2020 року Приморським районним судом міста Одеси було задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора та зобов`язано відповідальних осіб Одеської місцевої прокуратури № 3 розглянути, відповідно до ст. 220 КПК України, клопотання ОСОБА_1 від 02 липня 2020 року та повідомити заявника про наслідки його розгляду (т.1 а.с.119,120).

02 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на бездіяльність слідчого Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Балабана С.П. через невиконання вказівок прокурора, викладених 07 жовтня 2016 року щодо організації виконання вказівок процесуального керівника та допиту причетних осіб на думку прокурора, та просила визнати дії та бездіяльність слідчого Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Балабана С.П. протиправними, зобов`язати останнього виконати письмові вказівки процесуального прокурора від 07 жовтня 2016 року, повторні письмові вказівки від 20 червня 2017 року та слідчого управління ГУНП в Одеській області від 16 жовтня 2020 року (т.1 а.с.121).

14 грудня 2020 року Приморським районним судом м. Одеси було задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Приморського ВП в м. Одесі ГУНП України в Одеській області та визнано дії відповідальних осіб щодо невиконання вказівок прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 Махатадзе Н.Д. від 20 червня 2017 року за кримінальним провадженням № 0006412 від 17 липня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч. 2 КК України, неправомірними. Зобов`язано слідчого, в провадженні якого перебувають матеріали кримінального провадження № 0006412 від 17 липня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч. 2 КК України, виконати вказівки прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 Махатадзе Н.Д. від 20 червня 2017 року (т.1 а.с.122,123).

20 травня 2021 року слідчим СВ ВП № 2 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області Балабаном С.П. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0006412 від 17 липня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч. 2 КК України, у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (т. 1 а.с. 124).

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України).

Згідно ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в ст. ст. 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон України № 266/94-ВР) та ст. ст. 1167, 1176 ЦК України.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Таким чином, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Частиною 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України зазначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, що її завдав якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 1 та 2 ст. 1176 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (ст. 1 зазначеного Закону).

Право на відшкодування шкоди виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Вказане кореспондується із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

До реабілітуючих підстав належать: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливості їх отримати.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Така підстава є реабілітуючою по своїй суті та передбачена п. 2 ч. 1 ст.2 Закону як підстава для відшкодування шкоди.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з п. 1 ст. 1, п. 5 ст. 3 Закону, відшкодування шкоди підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, наведених у ст. 1 цього Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Положеннями ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Отже, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справа № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Враховуючи положення ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», колегія суддів доходить висновку, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати у розмірі 6700 грн., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік».

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Колегія суддів частково не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 тривало з 15 лютого 2008 року, оскільки розмір моральної шкоди необхідно визначати, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання законної сили виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11 серпня 2021 року у справі №761/20935/19.

Таким чином, початком перебігу строку перебування ОСОБА_1 під слідством та судом є день пред`явлення їй обвинувачення згідно постанови слідчого - 17 березня 2008 року, який тривав по 20 травня 2021 року (за винятком періоду з 23 лютого 2015 року по 07 жовтня 2016 року), і таке тривале безпідставне притягнення позивачки до кримінальної відповідальності призвело до моральних страждань, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, а також вчиненням дій, спрямованих на підрив довіри до її діяльності, у зв`язку з чим вона була позбавлена професійної роботи та ліцензії.

Коли ОСОБА_1 перебувала в статусі підозрюваного у кримінальному правопорушенні, до неї було застосовано запобіжний захід та фактично відносне неї діяли обмеження, передбачені запобіжним заходом. Протягом усього цього часу позивачка зазнавала страждання у вигляді негативних емоцій людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Такі тривалі неправомірні дії призвели до погіршення здоров`я позивачки, втрати соціальних зв`язків, а також роботи з достойним заробітком.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 лютого 2015 року Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області винесена постанова про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000412 від 17 липня 2014 року у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України. 07 жовтня 2016 року Одеською місцевою прокуратурою №3 винесена постанова про скасування постанови про закриття кримінального провадження за №0000412 від 23 лютого 2015 року, як винесену передчасно та необґрунтовано. Матеріали кримінального провадження направлено слідчому для подальшого досудового розслідування (т.1 а.с.113).

Таким чином, компенсація моральної шкоди має бути розрахована період з 17 березня 2008 року по 23 лютого 2015 року (дата закриття кримінального провадження) та з 07 жовтня 2016 року (дата скасування постанови про закриття кримінального провадження) по 20 травня 2021 року (дата закриття кримінального провадження).

Визначаючи розмір збитків, завданих позивачці незаконними діями органів досудового слідства, суд першої інстанції вірно врахований той факт, що саме через обрання для ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд вона не змогла бути присутньою при проведенні перевірки її, як арбітражного керуючого за її ліцензійною адресою: АДРЕСА_1 , на підставі чого було виписано акт про відмову арбітражного керуючого в проведенні перевірки № 22 від 04 травня 2012 року. Результатом вищезазначеного стало анулювання ліцензії серії АВ № 499171, виданої ОСОБА_1 . Наказом Міністерства юстиції України № 76215 від 21 травня 2012 року.

Вказані обставини у своїй сукупності безумовно призвели до систематичного стресового стану позивачці, необхідності тривалий час доводити свою невинуватість; честь, гідність, добрий імідж та ділова репутація ОСОБА_1 були підірвані; спричинені прямі збитки, як підприємцю - арбітражному керуючому, оскільки внаслідок підписки про невиїзд, як вже зазначалося, остання не могла провадити свою діяльність у повній мірі, виїжджати на підприємства з метою виконання обов`язків арбітражного керуючого, мало місце повне зупинення роботи належного позивачці підприємства «АЛМАЗ», позбавлення ліцензії арбітражного керуючого.

Також, дійшовши вірних висновків щодо вказаних обставин справи, суд першої інстанції вважав, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди за кожен місяця слід виходити з урахуванням півтори мінімальної зарплати на час розгляду справи, що дорівнює 10050 грн.

Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 незаконно перебувала під слідством та судом наступні періоди:

- з 17 березня 2008 року по 23 лютого 2015 року, тобто 6 років, 11 місяців та 6 днів;

- з 07 жовтня 2016 року по 20 травня 2021 року, тобто 4 роки 7 місяців 5 днів, тобто 55 місяців 5 днів, - що у сукупності складає 138 місяців 19 днів.

Таким чином, враховуючи розмір півтори мінімальних заробітних плат - 10050 грн. станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції та період часу перебування позивача під слідством 138 повних місяців, мінімальний розмір моральної шкоди, який розраховується відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», становить 1393265 грн. (138 міс.х10050 грн.+(10050/30)х11=1386900+6365=1393265 грн.).

На підставі викладеного, з урахуванням ступеню негативного впливу на життя та роботу позивача, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які ОСОБА_1 понесла внаслідок неможливості тривалого відновлення своїх прав через незаконне кримінальне переслідування, обмеження у свободі пересування, негативні зміни у звичайному ритмі життя, порушення життєвих зв`язків, - колегія суддів доходить до висновку, що належний, достатній та необхідний розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 становить саме 1393265 грн. При цьому саме у вказаному розмірі колегія суддів вважає, що відшкодування буде пропорційне отриманій моральній шкоді та, в свою чергу, не буде завищеним і призводити до необґрунтованого збагачення.

Також колегія суддів враховує, що у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №705/4489/20 Верховним Судом зазначено, що кошти на відшкодування моральної шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають бути перераховані, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення.

Згідно ч. 1 ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Колегією суддів встановлено, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю, пред`явлені позивачем до Одеської обласної прокуратури, Приморської окружної прокуратури міста Одеси, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України, а належним відповідачем у цих правовідносинах з приводу завдання шкоди посадовою особою органу державної влади є держава в особі Державної казначейської служби України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, однак частково неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим мотивувальна та резолютивна частини рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2023 року підлягають зміні, шляхом викладення мотивувальної частини судового рішення у редакції цієї постанови, а абзацу другого резолютивної частини рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2023 року шляхом викладення у наступній редакції:

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, у розмірі 1393265 гривень.

В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційні скарги представника Одеської обласної прокуратурита представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2023 року- змінити, викласти мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.

Абзац другий резолютивної частини рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2023 року викласти у наступній редакції:

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, у розмірі 1393265 гривень.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 02 лютого 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе