Справа № 442/61/23 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/3312/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів Копняк С.М., Бойко С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Піцикевича Володимира Васильовича на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2023 року в складі судді Хомика А.П. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, -

встановив:

У січні 2023 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Подоляк Б.Р. звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 73 784 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що йому на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02.11.2009 у справі № 2-3332/09, яке набрало законної сили, на праві власності належали нежитлові приміщення площею 192,3 кв.м., приміщення спільного користування пл. 24,6 кв.м., приміщення загального користування пл. 0,394 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_1 .

18.08.2014 проведені електронні торги, за результатами яких ОСОБА_1 , видано свідоцтво про право власності на частину вищевказаного належного йому майна, а саме на нежитлове приміщення №№ 5, 5А, 5В, загальною площею 160,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , крім приміщення спільного користування площею 24.6 кв.м. та приміщення загального користування площею 0,394 кв.м.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2017 року, задоволено позов ОСОБА_2 про визнання недійсними електронних торгів та скасування свідоцтва. Визнано недійсними вищевказані електронні торги, протокол та акт про їх проведення, і свідоцтво від 18.08 2014, видане ОСОБА_1 за результатами визнання недійсними торгів.

Враховуючи наведені обставини, 01.03.2017 ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив негайно звільнити належні позивачу приміщення і не чинити йому перешкод в користуванні цими приміщеннями. Незважаючи на законні вимоги позивача про звільнення належного йому приміщення, відповідач відмовився звільнити таке майно, внаслідок чого позивач був змушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.12.2018 у справі № 442/3437/17 задоволено позов ОСОБА_2 і серед іншого зобов`язано відповідача не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні вищевказаним нерухомим майном та виселено відповідача з належного позивачу нежитлового приміщення. Цим же рішенням стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 42500 грн. матеріальної шкоди, яка полягає в неодержанні ним доходів від оренди належного йому майна за березень 2017 року внаслідок неправомірних дій відповідача.

Постановою Львівського апеляційного суду від 23.05.2019 вищевказане судове рішення в частині стягнення 42500 грн. скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В решті рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.12.2018 залишено без змін. Зокрема, у даній справі судом встановлено, що 15.03.2017 між ОСОБА_2 і ФОП ОСОБА_4 укладено договір оренди вищевказаного належного позивачу майна. Однак, внаслідок незаконної відмови відповідача звільнити належне позивачу нежитлове приміщення, останній був позбавлений можливості передати дане майно в користування орендаря, внаслідок чого орендар не сплачував йому орендну плату, а 15.05.2017 відмовився від договору оренди на підставі п. 2 ч. 1 ст. 766 ЦК Украй, оскільки об`єкт оренди не був йому переданий.

В подальшому, оскільки внаслідок неправомірних дій відповідача щодо відмови звільнити належне позивачу приміщення останній не отримав доходу у вигляді орендної плати за договором оренди від 15.03.2017, ОСОБА_2 в листопаді 2017 року був змушений звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з останнього упущеної вигоди за період з квітня 2017 року по листопад 2017 року включно.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24.10.2019 у справі № 442/8625/17 в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Однак, постановою Львівського апеляційного суду від 10.12.2020 вказане рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 147 568 грн. збитків у вигляді недоотриманої орендної плати за договором оренди від 15.03.2017 за період з квітня 2017 року по листопад 2017 року включно. Щодо розміру упущеної вигоди апеляційний суд встановив, що хоча договором оренди від 15.03.2017 розмір орендної плати становив 43200 грн. в місяць, що еквівалентно 1600 доларів США з можливістю зміни у разі зміни комерційного курсу валют, однак, відповідач за цією ж адресою орендував інше нежитлове приміщення за ціною 115 грн. за 1 кв.м., яку визнавав і не вважав завищеною, то з відповідача в користь позивача слід стягнути неодержані доходи у виді орендної плаї в розмірі 115 грн. за 1 кв.м, що за період квітня по листопад 2017 року складатиме 147 568 грн. (160,4x115x8). Вказане рішення суду апеляційної інстанції не було скасовано і набрало закони сили.

Таким чином, оскільки постановою апеляційного суду у справі № 442/8625/1 встановлено факт неправомірної поведінки відповідача, внаслідок якої позивач був позбавлений можливості отримати дохід за договором оренди від 15.03.2017, вказані обставини не потребують повторного доказування на підставі ст. 82 ЦПК України.

В той же час, згідно з договором оренди від 15.03.2017 такий укладався строком на один рік і діяв до 15.03.2018.

Враховуючи наведене і беручи до уваги ту обставину, що постановою Львівського апеляційного суду від 10.12.2020 у справі № 442/8625/17 стягнуто відповідача на користь позивача неодержані доходи у виді орендної плати за період з квітня по листопад 2017 року, позивач змушений просити суд стягнути з відповідача на його користь неодержані доходи у виді орендної плати за період з грудня 2017 року по березень 2018 року включно.

При цьому, враховуючи обставини, встановлені постановою Львівської апеляційного суду від 10.12.2020 у справі № 442/8625/17 розмір неодержаних позивачем доходів у виді орендної плати за період грудня 2017 року по березень 2018 року включно становить 73 784 грн. (160,4x115x4=73 784), які просив стягнути з відповідача.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 73 784 грн. та 1073,60 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якого подав адвокат Піцикевич В.В., вважає, що при прийнятті рішення має місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зокрема ч.3 ст. 89 ЦПК України, ст. 6 Конвенції, оскільки не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а саме Висновку експерта №008/23 від 09.05.2023 за результатами проведеної оціночно-будівельної експертизи, незважаючи на те, що даний доказ був долучений до матеріалів справи.

Додає, що долучений позивачем Договір оренди від 15.03.2017 належним чином не засвідчений, а тому не має сили доказу, є недопустимим, відтак суд першої інстанції не мав права його брати до уваги. Таким чином суд порушив ч.ч. 2, 4 ст. 95 ЦПК України.

Вважає неправильним висновок суду першої інстанції в тій частині, що представник відповідача визнав позов частково. Однак, це не відповідає дійсності, оскільки сторона відповідача просила відмовити у задоволенні позову повністю.

Звертає увагу на те, що при розгляді даної справи, суд не врахував обставини, встановлені у справі №442/3437/17. Зокрема, суд першої інстанції не взяв до уваги факти щодо відсутності підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 шкоди на підставі Договору оренди від 15.03.2017.

Зазначає, що в порушення ст.ст. 274, 277 ЦПК України суд не розглянув цієї справи за правилами загального позовного провадження. Додає, що після визнання недійсними прилюдних торгів, нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 підлягали поверненню ДВС та повторному продажу, а позивач ОСОБА_2 не мав права розпоряджатися цими нежитловими приміщеннями, зокрема передати в оренду та укладати Договір оренди від 15.03.2017.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно із ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо відшкодування шкоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа була призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із встановлених постановою Львівської апеляційного суду від 10.12.2020 у справі № 442/8625/17 обставин, які не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, оскільки постановою апеляційного суду у справі № 442/8625/17 встановлено факт неправомірної поведінки відповідача, внаслідок якої позивач був позбавлений можливості отримати дохід за договором оренди від 15.03.2017, вказані обставини не потребують повторного доказування.

В той же час, згідно з договором оренди від 15.03.2017 такий укладався строком на один рік і діяв до 15.03.2018.

Враховуючи наведене і беручи до уваги ту обставину, що постановою Львівського апеляційного суду від 10.12.2020 у справі № 442/8625/17 стягнуто відповідача на користь позивача неодержані доходи у виді орендної плати за період з квітня по листопад 2017 року, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача в користь позивача неодержані доходи у виді орендної плати за період з грудня 2017 року по березень 2018 року включно, що з розрахунку, наданого позивачем та не спростованого відповідачем становить 73 784 грн.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Судом встановлено, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 листопада 2009 № 2-3332/09 визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення, літ. А-2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: виділені нежитлові приміщення загальною площею 192,3 кв.м, приміщення спільного користування площею 24,6 кв.м та приміщення загального користування площею 0,394 кв.м.

Натомість, 18 серпня 2014 проведені електронні торги, за результатами яких ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на частину вищевказаного належного позивачу майна, а саме на нежитлове приміщення №№ 5, 5А, 5В, загальною площею 160,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , крім того приміщення спільного користування площею 24,6 кв.м, приміщення загального користування площею 0,394 кв.м.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2017 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017, визнано недійсними електронні торги з продажу спірних нежитлових приміщень; визнано недійсним протокол проведення електронних торгів від 04.08.2014 № 1053; визнано недійсним акт державного виконавця про проведення електронних торгів від 15.08.2014; визнано недійсним свідоцтво від 18 серпня 2014, видане ОСОБА_1 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплою М.Ю., зареєстроване в реєстрі за № 523.

01 березня 2017 позивач звернувся до відповідача із заявою про негайне звільнення належних йому приміщень та усунення перешкод в користуванні ними. ОСОБА_1 відмовився звільнити спірні приміщення, про що 24 квітня 2017 року ОСОБА_2 складено акт.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 грудня 2018 року у залишеній без змін частині постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном та відшкодування шкоди. Зобов`язано відповідача усунути позивачу перешкоди в користуванні належним ОСОБА_2 нежитловими приміщеннями загальною площею 167,6 кв.м, площею 167,2 кв.м і площею 4 кв.м; приміщенням спільного користування площею 24,6 кв.м, приміщенням загального користування площею 0,394 кв.м, що знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_1 з цих приміщень. Зобов`язано ОСОБА_1 привести такі приміщення до попереднього стану, згідно з Технічним паспортом на нежитлове приміщення від 20 травня 2008 року, який існував на час проведення електронних торгів, що визнані недійсними рішенням цього суду від 27 червня 2016 року. Рішення звернуто до примусового виконання, яке до цього часу не виконане.

15 березня 2017 року позивач уклав договір оренди нежитлових приміщень з ФОП ОСОБА_4 . На виконання цього договору спірні приміщення не передані, оскільки їх займає відповідач (зберігає там свої речі, використовує приміщення як торгівельний заклад). Відтак, внаслідок протиправних дій ОСОБА_1 позивач позбавлений можливості передати за актом приймання-передачі належне йому майно орендарю та одержати доходи за договором оренди. 15 травня 2017 року ОСОБА_4 відмовився від договору оренди згідно із статтею 766 ЦК України у зв`язку з тим, що приміщення не були передані.

На обґрунтування розміру завданих збитків позивач посилався на постанову Львівського апеляційного суду від 10.12.2020 у справі №442/8625/17, згідно якої при розрахунку орендної плати взято до уваги договір суборенди приміщень, укладений між відповідачем та ТзОВ ТВК «Львівхолод», який був у розпорядженні суду першої інстанції на час ухвалення оскаржуваного рішення. У цьому договорі встановлена плата за користування нежитловими приміщеннями в розмірі 115 грн. за 1 кв.м. Враховуючи засади диспозитивності договору, колегія суддів зазначила, що орендна плата встановлюється сторонами договору за їх домовленістю і оскільки ОСОБА_1 у договорі погоджував орендну плату у зазначеній величині, то судом зроблено висновок, що він не вважав її завищеною у такому розмірі. Виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів прийшла висновку про стягнення з відповідача в користь позивача неодержаних доходів у виді орендної плати в розмірі 115 грн. за 1 кв.м, що за період з квітня по листопад 2017 року складатиме 147 568 грн. (160,4х115х8).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди у даній справі, позивач покликався на встановлені постановою Львівської апеляційного суду від 10.12.2020 у справі № 442/8625/17 обставини, та виходячи з того, що договір оренди був укладений до 15.03.2018, вважав, що розмір неодержаних позивачем доходів у виді орендної плати в розмірі за період грудня 2017 року по березень 2018 року включно становить 73 784 грн. (160,4x115x4=73 784).

Положення частин першої, другої та третьої ст. 22 ЦК України передбачають, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене(упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

У постанові від 31 липня 2019 року в справі № 910/15865/14 Верховний Суд виснував, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності. Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у виді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками; вина та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. За відсутністю хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року в справі № 922/3928/20 викладені висновки про те, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною за змістом правил ст. 22 ЦК України, адже частиною першою цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Оскільки відшкодування збитків є однією з форм цивільно-правової відповідальності, застосування цієї відповідальності можливе лише за наявності чотирьох умов складу правопорушення, а саме протиправної поведінки боржника, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданими збитками, вини боржника. Окрім того, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності)).

Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Тож при зверненні з позовом про відшкодування заподіяних збитків у вигляді упущеної вигоди позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача збитків, наявність збитків та їх розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, що виражається в тому, що збитки мають виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача збитків.

Звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Матеріалами справи стверджується, що згідно із договором суборенди №1451 від 29 грудня 2017 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ТзОВ ТВК «Львівхолод», який був у розпорядженні суду першої інстанції, плата за користування нежитловими приміщеннями становить в розмірі 115 грн. за 1 кв.м. Саме цей розмір плати за оренду був взятий судом при розрахунку збитків у справі № 442/8625/17. При цьому суд вважав, що така ціна оренди встановлена сторонами договору за їх домовленістю та не є завищеною.

Ухвалюючи рішення про відшкодування збитків, суд першої інстанції, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, правомірно взяв до уваги такий розмір плати на 1 кв.м. при розрахунку недоотриманої суми орендної плати, якби позивач здав в оренду приміщення згідно договору оренди від 15.03.2017, укладеного з ФОП ОСОБА_4 .

Зважаючи на те, що сторони договору домовились про термін оренди з 15.03.2017 по 15.03.2018, за період з березня по листопад 2017 недоотриману орендну плату стягнуто судовим рішення у справі № 442/8625/17 (постанова від 10.12.2020), тому позивач з метою захисту своїх прав та інтересів правомірно просив про задоволення позовних вимог щодо стягнення недоотриманої орендної плати в межах строку договору оренди від 15.03.2017, тобто за період з грудня по березень 2018 року.

Розрахунок збитків, на переконання колегії суддів узгоджується з матеріалами справи.

Суд правильно не прийняв до уваги долучений відповідачем висновок експерта № 008/23 від 09 травня 2023 року про ринкову вартість оренди приміщень, оскільки прийняття такого суперечить позиції апеляційного суду у справі №442/8625/17.

Доводи скарги про те, що долучений позивачем Договір оренди від 15.03.2017 належним чином не засвідчений, а тому не має сили доказу, є недопустимим, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що Договір оренди від 15.03.2017 є належно завірений адвокатом Подоляк Б.Р.

Аргументи апелянта на те, що при розгляді даної справи, суд не врахував обставини, встановлені у справі №442/3437/17, зокрема, в порушення преюдиційності суд першої інстанції не взяв до уваги факти щодо відсутності підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 шкоди на підставі Договору оренди від 15.03.2017, колегія суддів відхиляє, оскільки в даній справі суд відмовив у задоволенні позову про відшкодування збитків з тих підстав, що позивачем не було надано доказів того, що орендар перерахував йому орендну плату за один місяць в сумі 42300 гривень, що свідчить про те, що сторони не передбачали реальне виконання цього договору. Тобто позов був пред`явлений з інших підстав, які не є тотожними даній справі.

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку, що орендна плата, яку позивач планував отримати за період з листопада 2017 року по березень 2018 року складає 73 784 грн. неотриманого з вини відповідача доходу.

Позивач довів належними та достатніми доказами розмір упущеної вигоди та її реальність, що відповідачем доказами, зокрема, контррозрахунком, не спростовано.

За таких обставин, позивачем доведено реальну можливість отримання визначених ним доходів (орендної плати від здачі в оренду нежитлових площ), тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані, але неправомірні дії відповідача (перешкоди з боку відповідача у не звільненні таких) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості позивача отримати 73 784 грн, а тому рішення суду першої інстанції є таким, що ґрунтується на вимогах законодавства та відповідає дійсним обставинам справи.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Піцикевича Володимира Васильовича залишити без змін.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 лютого 2024 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк