Справа № 125/394/23
Провадження № 2/761/3949/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Матвєєвої Ю.О.

при секретарі: Каніковського Б.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 47680,00 грн.

Позов обґрунтований тим, що 06.10.2022 року по вул. Академіка Туполева, 1Б в м. Києві, з вини водія ОСОБА_2 який керував автомобілем марки Audi 80, д.н.з. НОМЕР_1 , сталася дорожньо-транспортна пригода, за якої останній допустив зіткнення з транспортним засобом марки Ford Fusion, д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 внаслідок чого керований ним автомобіль отримав механічні пошкодження. Позивач зазначає, що безпосередньо відразу після вчинення ДТП, на місці настання пригоди відповідач визнав свою вину та зобов`язався відшкодувати у повному обсязі завдані ним збитки у добровільному порядку, на підтвердження чого відповідач власноруч склав розписку про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП від 06 жовтня 2022 року. Однак, коли позивач, наступного дня, спробував додзвонитися до відповідача, це не призвело до позитивних наслідків. Таким чином, позивач вважає, що відповідач умисно уникає виконання зобов`язання з відшкодування шкоди, визнане у розписці від 06.10.2022 року, яка була видана останнім з суто формальних міркувань, тому просить стягнути на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 47680,00 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2023 року матеріали позову передані на розгляд судді Матвєєвій Ю.О.

Ухвалою Шевченківського районного суму м. Києва від 30.10.2023 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, суд вирішує справу за наявними матеріалами у відповідності ч.8 ст. 178 ЦПК України.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та їх правовідносини.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, 06.10.2022р. ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки Audi, модель 80, 1992 року випуску,червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись в м. Києві,по вулиці Академіка Туполева, 1Б вчинив дорожньо-транспортну пригоду,внаслідок якої автомобіль марки Ford, модель Fusion, 2016 року випуску, сірогокольору, державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 отримавмеханічні пошкодження.

На прохання Відповідача працівники Національної поліції України для оформлення дорожньо-транспортної пригоди не викликалися, але Відповідач свою провину у скоєнні ДТП визнав та зобов`язався сплатити вартість робіт пов`язаних з відновленням автомобіля.

Поруч з місцем вчинення ДТП знаходилась станція технічного обслуговування автомобіля ФОП ОСОБА_3 . Позивач разом з Відповідачем звернулися для оцінки пошкодженого авто та виконання ремонтних робіт транспортного засобу марки Ford, модель Fusion, 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 .

Згідно попередньому наряду-замовлення від 06.10.2022 року загальна сума ремонтних робіт склала - 39680,00 грн.

Того ж дня відповідачем власноручно було написано розписку в якій зазначено, що він визнає свою вину за скоєння дорожньо-транспортної пригоди на вул. Академіка Туполева, 1Б в м. Києві та бере на себе зобов`язання відшкодувати шкоду в повній вартості.

На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність транспортного засобу Audi 80, д.н.з. НОМЕР_1 не була застрахована.

За приписами частини першої, пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом частин першої-другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 03 грудня 2014 року по справі №6-183цс14, аналізуючи правозастосовну практику за ст.1166 ЦПК України, зазначила, що аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам заподіювач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 " Про практику розгляду судами цивільних справ по позовах про відшкодування шкоди" під власником джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична чи особа громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, оперативного чи керування на інших підставах (договір оренди, довіреності і т.п.). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки з зв`язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

На підтвердження вимог позивачем надано Наряд-Замовлення від 06.10.2022 року про оцінку марки Ford, модель Fusion, 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , виконаний фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 , з визначення вартості матеріального збитку, що завданий власникові зазначеного автомобілю в результаті його пошкодження при ДТП, станом на час огляду 06.10.2022 року, складає: 39680,00 грн.

Проте, з огляду на викладене, позивачем не доведено факт завдання шкоди відповідачем та її розмір в наслідок ДТП, що мала місце 06.10.2022 року. Оскільки, наданий стороною позивача не є належним доказом у справі, оскільки, неможливо перевірити чи всі пошкодження відносяться до даної ДТП, адже, як вже встановлено судом, сторони не оформили дану ДТП належним чином, як того вимагає Закон, не викликали поліцію на місце пригоди яка б зафіксувала учасників та пошкодження та склала відповідний протокол про адміністративне правопорушення та притягнення винної особи до відповідальності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України позадоговірне, деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

З розписки від 06.10.2022 року, вбачається, що ДТП сталася з вини ОСОБА_2 та останній зобов`язався відшкодувати матеріальні збитки. Проте, в ній не вказані часові межі виконання даного зобов`язання.

Факт того, що ДТП мала місце 06 жовтня 2022 року на зазначеній вул. Академіка Туполева, 1Б в м. Києві у визначений певний час, крім розписки відповідача, що надана в якості доказу, не підтверджена іншими належними доказами з боку позивача. Так, під час судового розгляду, клопотань щодо виклику та допиту свідків, що могли підтвердити вищезазначені обставини з приводу ДТП та отриманих відповідних механічних пошкоджень в наслідок зазначених обставин, позивачем не було заявлено.

Окрім цього суд не може брати до уваги фотосвітлини, які є додатком до позовної заявки, як належний достатній та допустимий доказ, оскільки на фото зображено лише частину автомобіля, який знаходиться в невідомому місці, в невідомий проміжок часу та який неможливо ідентифікувати, що позбавляє суд надати оцінку доказам які є суперечливими.

Як вбачається зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому суд звертає увагу на те що, відповідно до ч 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, позивач не надав суду доказів, які беззаперечно свідчать про обставини ДТП, пошкодження автомобіля, матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП від 06.10.2022 року, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, у випадку відмови у задоволенні позову не підлягає стягненню з відповідача судові витрати понесені при розгляді справи.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.10,76,77,258,259,263,264 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.О. Матвєєва

17 січня 2024 року