КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 752/5765/23 Головуючий у суді І інстанції: Колдіна О.О.
провадження №22-ц/824/4366/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа: Національний банк України, про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії та договором кредиту,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Сенс Банк», у якому просив стягнути з відповідача на свою користь пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/352-С за період з 25.03.2022 року по 24.03.2023 року (включно) у розмірі 3 504 000 грн та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором кредиту №700/744019-КV від 10.10.2008 року за період з 25.03.2022 року по 24.03.2023 року (включно) у розмірі 525 600доларів США.

В обґрунтування позову зазначено, що між позивачем та AT «Укрсоцбанк», правонаступником якого є AT «Сенс Банк», було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/352-С від 28.02.2008 року за умовами якого Банк зобов`язався видати кредит в розмірі 500000,00 грн та договір кредиту №700/744019-KV від 10.10.2008 року за умовами якого Банк зобов`язався видати кредитні кошти в розмірі 60 000,00 доларів США.

Позивач зазначає, що після укладення кредитних договорів ним було сплачено комісію за видачу кредитних коштів, тобто сплачено повну вартість фінансових послуг проте у подальшому Банком не було видано усієї суми кредитних коштів, а саме залишок невиданих кредитних коштів становить 320 000,00 грн за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29- 50/352-С від 28.02.2008 року та 48000,00 доларів США за договором кредиту №700/744019- KV від 10.10.2008 року.

З огляду на зазначене вище, позивач вважає, що у AT «Сенс Банк», як правонаступника АТ «Альфа Банк», яке в свою чергу є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», перед ним є заборгованість за кредитними договорами в розмірі невиданих кредитних коштів, на яку ним нараховано штрафні санкції за період 25.03.2022 року по 25.03.2023 року, а саме пеню згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення та яку просить стягнути з AT «Сенс Банк» в судовому порядку.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 червня 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що у відповідача виник обов`язок відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку з невиконанням відповідачем надання послуги згідно з договором, сплачувати позивачеві (споживачеві) за кожний день прострочення пені у розмірі 3% вартості послуги, та відповідно наявності заборгованості відповідача перед позивачем, яка витікає з факту припинення виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором перед позивачем.

Вказував, що обставини встановлені рішенням судів у справі № 761/38881/14-ц стосуються стягнення пені за інший період та грунтувалися на інших доказах.

Крім того зазначив, що обставини встановлені рішенням суду у справі № 761/38881/14-ц є неналежним доказом, оскільки не містить інформацію щодо предмета доказування - наявності обов`язку відповідача заплатити позивачу пеню згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством за період з 25.03.2022 року по 24.03.2023 року (включно).

Вважає, що обставини встановлені рішенням суду у справі № 761/38881/14-ц є недопустимим доказом, оскільки одержані з порушенням порядку.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилався зокрема на те, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції використав докази, які відсутні в матеріалах справи та які не надавалися жодною стороною у справі. Зокрема в оскаржуваному рішення суду першої інстанції зазначено, що АТ «Сенс Банк» подав заперечення на позов, однак позивач не отримував від АТ «Сенс Банк» жодних заперечень на позовну заяву, матеріали справи не містять також жодних пояснень чи будь-яких матеріалів наданих відповідачем.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

29 січня 2024 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу від представника АТ «Сенс Банк» - Гуйвана Ігоря Віталійовича, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначив те, що позивач ОСОБА_1 вже звертався з позовом до Банку з таким самим предметом та з таких самих підстав.

Вказував, що предмет щодо стягнення пені та підставі позовів ОСОБА_1 до Банку як у справі № 761/38881/14-ц так і у даній справі є однаковими, проте за інший період, зокрема у справі № 761/38881/14-ц позивач просив стягнути з Банку 3 504 000 грн та 764 621 доларів США, а саме:

- 525 600 дол. США пеню за період з 16.12.2013 року по 15.12.2014 року;

- 3 504 000 грн пеню за період з 16.12.2013 року по 15.12.2014 року;

- 125 578,94 дол. США збитки від продажу 19.12.2011 року, застави - квартири АДРЕСА_1 ;

- 18 182,18 дол. США подвійну переплату (безпідставно набуті кошти);

- 95 260 дол. США подвійну переплату (безпідставно набуті кошти).

Звернув увагу суду на те, що у даній справі позивач просив стягнути з Банку пеню у той же сумі за новий період, зокрема з 25.03.2022 року по 25.03.2023 року. Однак позивач у даній справі не повідомив суд про те, що ним вже подавався позов до відповідача з таким самим предметом та з таких самих підстав.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги також вказував на те, що судовим рішенням № 761/38881/14-ц, яке набуло законної сили відмовлено у задоволенні позовних вимог, у тому числі в стягненні пені за період з 28.12.2016 року по 27.12.2017 року з підстав не доведення останнім порушення Банком зобов`язань за кредитними договорами у правовідносинам, а отже вимоги щодо стягнення пені за новий період також не підлягають задоволенню.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем не доведено, що між сторонами відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки із матеріалів справи та укладених між сторонами договорів не вбачається того, що відбулось припинення одночасно двох зобов`язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому), оскільки за укладеними договорами позивач є позичальником кредитних коштів, а кредитором - Банк.

Позивач не надав суду доказів того, що у сторін існують однорідні зустрічні вимоги, оскільки зобов`язань, в яких відповідач був би боржником позивача між сторонами внаслідок укладення кредитних договорів, не виникало і такі обставини вже встановлені судовим рішенням.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Відповідно до ч.1 ст.601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Встановлено, що 28.02.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/352-С, відповідно до умов якого Кредитор зобов`язався надати Позичальнику гроші у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання окремими частинами (кожна частина окремо - Транш) зі сплатою 14,5 процентів річних в межах максимального ліміту заборгованості до 500000,00 грн. (п. 1.1. договору) (а.с. 17-21).

10.10.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №700/744019-КV, відповідно до умов якого Кредитор зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру у сумі 60000 тисяч доларів США зі сплатою 16 % річних та комісій (п. 1.1. договору) (а.с. 22-29).

29 жовтня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до КМФ АКБ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 , із заявою, в якій зазначив, що 13.10.2008 року він звернувся із заявкою до відповідача про видачу чергового траншу у розмірі 18 000,00 доларів США, однак йому повідомили, що за розпорядженням НБУ не видають кошти по вже оформленим кредитним договорам, по яких банк отримав плату від клієнта (а.с. 11).

08 грудня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до АКБ «Укрсоцбанк» з повідомленням, обгрунтоване тим, що у зв`язку з тими фінансовими труднощами, що виникли в АКБ «Укрсоцбанк» останнім часом, ОСОБА_1 надав акт зарахування однорідних зустрічних вимог строк виконання яких настав (а.с. 12-13).

Встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до АКБ «Укрсоцбанк» із повідомленням про те, що прийняте позивачем рішення про зарахування однорідних зустрічних вимог строк виконання яких настав (а.с. 15-16, 32-57).

05 березня 2009 року позивач звернувся до голови правління АКБ «Укрсоцбанк» Тимонькіна Б.В. із зверненням, в якому просив посприяти в тому, щоб головний офіс АКБ «Укрсоцбанк» надав дозвіл КМФ АКБ «Укрсоцбанк» видавати ОСОБА_1 недоотриману частину кредиту у розмірі 48 000 доларів США за кредитною угодою № 700/744019-KV від 10.10.2008 року (а.с. 14).

Листом № 09.2-09/96-203 від 16.03.2009 року АКБ «Укрсоцбанк» повідомив ОСОБА_1 , що Національний банк України видав Постанову № 413 від 04.12.2008 року з метою захисту в першу чергу інтересів вкладників та кредиторів банку, та з метою нейтралізації впливу зовнішньої світової фінансової кризи. Заходи, описані в постанові - тимчасові (а.с. 10).

10.09.2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

Згідно з інформацією банківської ліцензії №61 від 01.12.2022 року, дата запису в Державному реєстрі банків 01.12.2022 року АТ «Альфа-Банк» було перейменовано в АТ «Сенс Банк».

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що у AT «Сенс Банк» перед ним є заборгованість за кредитними договорами в розмірі невиданих кредитних коштів, на яку ним нараховано штрафні санкції за період 25.03.2022 року по 25.03.2023 року, а саме пеню згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення та яку просить стягнути з AT «Сенс Банк» в судовому порядку.

При цьому позивач вказував на те, що станом на 14.10.2008 року вартість ненаданої послуги за договором кредиту становила 48 000 доларів США, про що він неодноразово повідомляв банк та просив виконати свій обов`язок видати кошти позичальнику.

Також позивач повідомляв відповідача про необхідність видати йому 320 000,00 грн за договором № 030.29-50/352-С.

Також позивач вказав, що у період з 14.10.2008 року по 01.10.2010 року відповідачу було нараховано проценти за прострочення надання послуг з видачі кредитних коштів та стосовно частини цих нарахованих процентів позивачем було прийнято рішення щодо зарахування однорідних зустрічних вимог, строк виконання яких настав відповідно до положень ст. 601 ЦК України (з одного боку борг позивача перед відповідачем щодо сплати процентів за користування кредитними коштами , повернення тіла кредиту, а з іншого боку борг відповідача перед позивачем щодо сплати відсотків за прострочення виконання зобов`язання). Про прийняті рішення позивач повідомив відповідача у період з 08.12.2008 року по 01.10.2010 року.

Позивач вказував, що станом на 01.10.2010 року доступний розмір кредитної лінії за договором відновлювальної кредитної лінії складав 350 000 грн, з яких позивач подав заявку на отримання необхідних йому 320 000, 00 грн.

Таким чином за допущене прострочення відповідачу позивачем нараховано пеню у розмірі 3% річних вартості послуг за кожен день прострочення від суми 48 000 доларі США та 320 000,00 грн з урахуванням строку застосування позовної давності в один рік.

Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2015 року у справі №761/38881/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.12.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.06.2016 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа: Національного банку України про стягнення коштів в сумі 3 504 000,00 грн та 764621 доларів США, оскільки доказів набуття Банком грошових коштів у сумі 18 182,18 дол. США та 95 260 дол. США без достатньої на те правової підстави, а також передачі вказаних коштів під впливом обману суду не надано, а тому суди дійшли висновку, що позивачем необґрунтовано заявлених позовних вимог щодо повернення як безпідставно набутих вищевказаних коштів. Оскільки позивачем не було доведено факту завдання йому збитків з боку відповідача, а отже вимоги щодо відшкодування пені та подвійної переплати також не підлягають задоволенню.

Зі змісту вказаного рішення убачається, що судом встановлено укладення між позивачем та AT «Укрсоцбанк», правонаступником якого є AT «Сенс Банк», договору про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/352-С від 28.02.2008 за умовами якого Банк зобов`язався видати кредит в розмірі 500 000,00 грн та договору кредиту №700/744019-KV від 10.10.2008 за умовами якого Банк зобов`язався видати кредитні кошти в розмірі 60 000,00 дол. США.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 700/744019-КV, 10 жовтня 2008 року між ОСОБА_3 та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 700/744021-ІО, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2 .

19 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 за ціною 1 598 000 грн., що на день укладення договору становило 200 000 дол. США.

У справі №761/38881/14-ц судом було встановлено та сторонами не заперечувалося, що квартира була реалізована в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.

Також у справі №761/38881/14-ц судом було встановлено, що ОСОБА_1 є позичальником кредитних коштів, а Банк - кредитором. Крім того встановлено, що між сторонами зобов`язань, в яких Банк був би боржником позивача не існує, не надано суду й належних та допустимих доказів того, що між сторонами існують однорідні зустрічні вимоги. У позовній заяві та письмових поясненнях до неї позивач зазначав, що його дружина вимушена була продати вказану квартиру на невигідних для неї умовах за відсутності боргових зобов`язань позивача перед банком у зв`язку із проведенням зарахування однорідних зустрічних вимог у період з 08.12.2008 року по 01.10.2010 року. В зв`язку із чим позивачу були спричинені збитки, які зобов`язаний відшкодувати Банк. В обґрунтування своєї позиції, позивач надав суду звернення до керівництва банку із вимогою про видачу йому недоотриману частину кредиту в сумі 48000,00 доларів США, копії квитанцій про внесення грошових коштів та копії актів зарахування однорідних зустрічних вимог.

У вказаному судовому рішенні встановлено, що позивач не надав суду доказів того, що у сторін існують однорідні зустрічні вимоги, оскільки зобов`язань, в яких відповідач був би боржником позивача між сторонами внаслідок укладення кредитних договорів, не виникало. Доказів оспорювання або визнання недійсними укладених кредитних договорів, іпотечного договору та договору купівлі-продажу суду також не надано. У матеріалах справи наявна довідка про повне виконання зобов`язань з боку позивача за договором №700/744019-КV від 10.10.2008 року, яку позивач отримав 20.12.2011 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2015 року у справі № 761/38881/14-ц у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», за участю третьої особи: Національного банку України про стягнення коштів - відмовлено.

25.12.2015 року Апеляційним судом м. Києва постановлено ухвалу якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі № 761/38881/14-ц відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2015 залишено без змін.

02.06.2016 року Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_1 у справі № 761/38881/14-ц відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2015 та ухвалу Апеляційним судом м. Києва від 25.12.2015 залишено без змін.

В суді апеляційної інстанції представник банку пояснив, що позивач мав прострочене зобов'язання по першому кредитному договору, у зв'язку з чим була реалізована квартира.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки листом № 09.2-09/96-203 від 16.03.2009 року АКБ «Укрсоцбанк» повідомив ОСОБА_1 , що Національний банк України видав Постанову № 413 від 04.12.2008 року з метою захисту в першу чергу інтересів вкладників та кредиторів банку, та з метою нейтралізації впливу зовнішньої світової фінансової кризи. Згідно з постановою банки можуть відмовити від укладення договорів про відкриття кредитних ліній і надання інших безумовних кредитних зобов`язань. Заходи, описані в постанові - тимчасові. Тому банк діяв у відповідності до вимог законодавства і підстав вважати, що у зв'язку з цим порушені права позивача, немає.

Суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не доведено, що між сторонами відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки з матеріалів справи та укладених між сторонами договорів не вбачається того, що відбулось припинення одночасно двох зобов`язань, в одному з яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому), оскільки за укладеними договорами позивач є позичальником кредитних коштів, а кредитором - Банк.

Доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача виник обов`язок відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку з невиконанням відповідачем надання послуги згідно з договором, сплачувати позивачеві (споживачеві) за кожний день прострочення пені у розмірі 3% вартості послуги, та відповідно наявності заборгованості відповідача перед позивачем, яка витікає з факту припинення виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором перед позивачем, суд апеляційної інстанції відхиляє, враховуючи те, що судовими рішенням, які набули законної сили у справі № 761/38881/14-ц та № 757/76933/17-ц, відповідно до яких ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог, у тому числі в стягненні пені за період з 16.12.2013 року по 15.12.2014 року та пеню за період з 28.12.2016 року по 27.12.2017 року з підстав не доведення ОСОБА_1 порушення Банком зобов`язань за кредитним договорами у правовідносинах, а тому вимоги щодо стягнення пені за новий період також не підлягають задоволенню. Крім того банк діяв у відповідності до законодавства, яке було дійсним на той час.

Доводи апеляційної скарги про те, що обставини встановлені рішенням суду у справі № 761/38881/14-ц є недопустимим доказом, оскільки одержані з порушенням порядку, встановленого законом, суд апеляційної інстанції відхиляє як безпідставні.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 813/8801/14 Верховний Суд наголосив на преюдиційних підставах звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії - за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин.

Оскільки керуючись ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2015 року у справі № 761/38881/14-ц, яке набрало законної сили, становить преюдицію у даній справі та не підлягають повторному доказуванню.

Зважаючи, що обставини, на які посилається позивач, були предметом судового розгляду та судовими рішеннями не встановлено порушення вимог закону відповідачем при ухвалені оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача не були порушені відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 601 ЦК України, Закон України "Про захист прав споживачів".

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «31» січня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник