Справа № 345/6485/23
Провадження № 22-ц/4808/549/24
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Баркова В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 01 лютого 2024 року, ухвалене в складі судді Миговича О.М., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 12 грудня 2023 звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 25.03.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №482425211.

28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено Договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених Договором. А 31.12.2020 року Додатковою угодою №26 до Договору факторингу №28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції.

Відповідно до реєстру боржників №92 від 04.08.2020 до Договору факторингу №28/1118-01 до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором №482425211.

Також 20.10.2022 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу №20102022, відповідно до умов якого ТОВ «Таліон плюс» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до боржників, вказаними в реєстрах прав вимоги.

Відповідно до реєстру прав вимоги №1 від 21.10.2022 року до Договору факторингу №20102022 від 20.10.2022 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 31823 грн., з яких: 11659,70 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 20163,30 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Вказував, що невиконання відповідачкою своїх зобов`язань за Кредитним договором №482425211 призвело до утворення вказаної заборгованості, яку просив стягнути з неї на свою користь.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 01 лютого 2024 року задоволено позов. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за Кредитним договором №482425211 від 25.03.2020 року в сумі 31823 грн., з яких: 11659,70 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 20163,30 грн. - сума заборгованості за відсотками, а також 2684 грн. сплаченого судового збору.

На вказане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вказує, що ухвалюючи рішення по суті спору, суд першої інстанції виходив із того, що 25.03.2020 року між нею та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» шляхом підписання електронним підписом було укладено Кредитний договір №48242511. Однак, на підставі яких доказів суд прийшов до такого висновку у рішенні не вказано. Позивачем до суду надано лише копію кредитного договору, який не підписаний директором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ОСОБА_2 та не містить печатки товариства. Зі сторони позичальника вказано ОСОБА_1 , одноразовий ідентифікатор PG4BQ963, відправлено 25.03.2020 11:23:28. введено 25.03.2020 11:24:41 (через одну секунду). Однак вважає, що немає доказів на підтвердження того, що саме нею було укладено даний договір. У матеріалах справи відсутні: анкета-заява на отримання кредиту, підтвердження надсилання одноразового ідентифікатора, підтвердження введення одноразового ідентифікатора, реквізити рахунків, на які необхідно надіслати кошти, виписки з реєстрації в особистому кабінеті тощо.

Висновок суду першої інстанції про те, що відповідно до умов договору кредитодавець перерахував на картковий рахунок позичальника кредитні кошти в сумі 11660 грн., а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним до 24.04.2020 року включно, на думку апелянта, є помилковим, оскільки надана позивачем копія платіжного доручення про перерахунок коштів не містить даних про її рахунок, як і матеріали справи загалом. Вказує, що ні в самому кредитному договорі, ні в додатках не міститься інформації про її карткові рахунки. Отже вважає, що в матеріалах справи відсутні будь-які підтверджуючі документи із банківських установ щодо здійснення кредитодавцем перерахунку на її картковий рахунок кредитних коштів в сумі 11660 грн.

Крім того, зазначає, що копія платіжного доручення від 25.03.2020 року не містить печатки банківської установи, підпису уповноваженого представника, що ставить під сумнів його достовірність.

Більше того, доказом того, що вона не отримувала кредитних коштів, є подані нею до суду першої інстанції відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2020 рік (офіційні дані). Однак суд не надав вказаному доказу оцінки.

Зазначає, що вимога позивача про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування, є необґрунтованою.

Також, на її думку, суд першої інстанції не врахував, що статтею 19 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено черговість погашення вимог за договором про споживчий кредит, а саме передбачено, що у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредиту у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до і звернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит.

Вказує, що на момент подання позову до суду позивач не володів інформацією про суми надходження коштів по Кредитному договору №482425211 і вимагав стягнути із неї 31823 грн. заборгованості, з яких 11659,70 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу та - 20163,30 гри. сума заборгованості за відсотками. Однак в поданому самим же позивачем розрахунку вказуються дати та суми надходження коштів на погашення кредиту, а саме: 24.04.2020 року - 5772 грн. та 30.06.2020 року - 1500 грн., всього на суму 7272 грн. Проте суд першої інстанції не врахував ці кошти як часткове погашення кредиту. Також у рішенні суду не вказано, якими саме доказами підтверджено, що саме нею оплачувались ці кошти на рахунок кредитодавця. Стверджує, що з огляду на положення ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» вказані кошти мали бути спрямовані на погашення заборгованості за тілом кредиту та нарахованих відсотків.

Враховуючи викладене, просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подав, проте подав додаткові пояснення, у яких зазначає, зокрема, що вищевказаний електронний договір укладений сторонами шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з вимогами законодавства. Без здійснення всіх цих дій договір між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не був би укладений.

Наголошує на тому, що жодних заперечень з приводу того, що відповідач не погодився з умовами та правилами надання кредиту під час укладення та підписання вищезазначеного договору, висловлено не було. Обставини укладення вказаного договору відповідач не спростував належними та допустимими доказами. ОСОБА_1 була належним чином ознайомлена з умовами вищевказаного договору. Отже, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтями 6 та 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили умови вищезазначеного договору.

При цьому договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін. Отже вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано та правомірно встановив факт укладання кредитного договору в електронній формі.

Вважає, що посилання апелянта на те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не надало суду доказів отримання ним кредитних коштів від первісних кредиторів є помилковими та безпідставними, оскільки факти їх надання підтверджуються наявними у матеріалах справи Договором №482425211 від 25.03.2020 року, який є дійсним в силу приписів ст. 204 ЦК України про правомірність правочинів. При цьому вимог щодо визнання зазначеного правочину недійсним чи встановлення факту його неукладеності до суду заявлено не було. Зазначений правочин підтверджує факт наявності відповідних правовідносин, їх зміст та погоджені сторонами обставини щодо передання в кредит відповідачу коштів у погодженому розмірі. Тобто вважає, що позивачем надано підтвердження перерахування коштів, зокрема, відповідне платіжне доручення. Доказів протилежного, зокрема, того, що відповідні кошти не були зараховані на картковий рахунок позичальника, апелянт суду не надав.

Вважає, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» в повній мірі доведено факт отримання апелянтом кредитних коштів за вищезазначеними договорами. Зазначена заборгованість, як і отримання кредитних коштів, підтверджуються з огляду на наявні докази в матеріалах справи, зокрема, розрахунком заборгованості та детальними розрахунками заборгованості від первісних кредиторів, підтвердженням надання коштів (платіжне доручення) та відповідними копіями вказаного договору, в яких відображаються всі істотні умови такого виду договору та договором факторингу з відповідними додатками.

Стверджує, що будь-яких належних та допустимих доказів, які спростовують позовні вимоги, зокрема, контррозрахунку заборгованості, апелянтом не надано.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, зважаючи на таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене судове рішення зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалами справи та встановлено судом, 25.03.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №482425211, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося надати та надало відповідачу кредит у розмірі 11660 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, строком на 30 днів від дати отримання кредиту, а відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом за дисконтною процентною ставкою в розмірі 1,65% від суми кредиту за кожний день користування кредитом.

З урахуванням положень п. 1.3, п. 1.4 та п. 1.5 цього Договору, позичальник сплачує Товариству проценти за користування кредитом за фактичний час користування Кредитом з розрахунку 603,90 відсотків річних за Дисконтною ставкою або 622,20 відсотків річних за Базовою ставкою. Згідно п. 4.7 Договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між Позичальником та Товариством в якості підпису Позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим Ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис (а.с. 5-6).

24.04.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору №482425211 від 25.03.2020 року, відповідно до умов якої у зв`язку з неналежним виконанням Позичальником умов договору №482425211 від 25.03.2020 року та зверненням Позичальника, Товариство продовжує строк на який був наданий кредит за договором на наступну кількість днів 30 днів (п. 1 Додаткової угоди) (а.с. 7).

Згідно квитанції від 25.03.2020 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснило переказ коштів ОСОБА_1 згідно Договору №482425211 від 25.03.2020 року в сумі 11660,00 грн. для зарахування на платіжну картку № НОМЕР_1 . Безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer (а.с. 8).

28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено Договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених Договором.

31.12.2020 року Додатковою угодою №26 до Договору факторингу №28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції (а.с. 9-11).

Відповідно до п. 2.1 Договору факторингу (зі змісту Додаткової угоди №26) згідно умов цього Договору клієнт зобов`язується відступи фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

Згідно п. 4.1 Договору факторингу (зі змісту Ддодаткової угоди №26) сторони погодили, що право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до Боржника та додаткового оформлення не потребує.

Відповідно до реєстру боржників №92 від 04.08.2020 року до Договору факторингу №28/1118-01 до ТОВ «Таліон плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором №482425211 від 25.03.2020 року (а.с. 74).

20.10.2022 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу №20102022, у відповідності до умов якого ТОВ «Таліон плюс» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до боржників, вказаними в реєстрах прав вимоги (а.с. 12-13).

Згідно реєстру прав вимоги №1 від 20.10.2022 року до Договору факторингу №20102022 від 20.10.2022 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 31823,00 грн., з яких: 11659,70 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 20163,30 грн. - сума заборгованості за відсотками (а.с. 14).

Відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання по кредитному договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість в загальному розмірі 31823,00 грн., з яких: 11659,70 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 20163,30 грн. - сума заборгованості за відсотками, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 15).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ «ФК «ЄАПБ», суд першої інстанції виходив з того, що позов є обґрунтованим, тому стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором №482425211 від 25.03.2020 року в сумі 31823,00 грн., що складається з: 11659,70 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу та 20163,30 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Проте, колегія суддів частково погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

В силу частину 1 статті 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Судом правильно встановлено із матеріалів справи, що Кредитний договір №482425211 від 25.03.2020 року був укладений в електронній формі, що підтверджується, зокрема пунктом 4.7 кредитного договору, тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною (ч.3 ст. 11 цього ж Закону).

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Як встановлено судом, Договір №482425211 від 25.03.2020 року було укладено дистанційно, в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписано ОСОБА_1 накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора.

За умовами вказаного договору відповідач отримала грошові кошти шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок.

Відповідно до статей 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Також, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно частини 1 статті 1077, частини 1 статті 1078, частини 1 статті 1082 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Місцевий суд дійшов висновку про те, що належними та допустимими доказами у справі підтверджені факти укладання кредитного договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 у передбаченій законом формі, виконання кредитором умов договору щодо надання позичальнику кредитних коштів, та невиконання останньою зобов`язань з повернення цих коштів разом із нарахованими відповідно до умов договорів процентами за користування, що є підставою для стягнення заборгованості за кредитним договором на користь позивача, до якого за договорами факторингу як до фактора перейшли права кредиторів за вище вказаними договорами.

При цьому суд правильно відхилив доводи відповідача про ненадання позивачем доказів на підтвердження факту укладення Кредитного договору від 25.03.2020 року №482425211 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , оскільки матеріалами справи підтверджується, що вказаний кредитний договір укладено шляхом підписання електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер мобільного телефону НОМЕР_2 . Вказаний договір укладено дистанційно, в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписано ОСОБА_1 накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. За умовами вказаного договору відповідач отримала грошові кошти шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок № НОМЕР_3 , зазначений у вказаному договорі.

Крім того, суд врахував, що у розрахунку заборгованості, сформованому ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», чітко вказуються дати та суми надходження коштів на погашення кредиту, а саме: 24.04.2020 року надходження коштів в сумі 57720 грн. та 30.06.2020 року надходження коштів в сумі 1500,00 грн., а всього - 7272 грн. (а.с. 65).

Доводи апеляційної скарги про те, що доказом того, що відповідачка не отримувала кредитних коштів, є подані нею до суду першої інстанції відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2020 рік (офіційні дані) (а.с. 47-48), однак суд не надав таким оцінки, колегія суддів відхиляє. Так, у вказаних відомостях не відображено також отримання ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 9000 грн. згідно Кредитного договору №131231461, укладеного нею з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 28.02.2020 року (а.с. 42-46), укладення якого та отримання коштів за яким відповідачка визнає. Отже, вказані відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2020 рік не є належними доказами у цій справі, а ненадання такому доказу оцінки місцевим судом не впливає на правильність вирішення цього спору.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги про неукладення кредитного договору та ненадання доказів перерахування їй кредитних коштів згідно вказаного договору є безпідставними.

Водночас, що стосується доводів апеляційної скарги про те, що вимога позивача про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування, є необґрунтованою, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до розрахунку, сформованого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», заборгованість ОСОБА_1 за Договором №482425211 від 25.03.2020 року на 30 листопада 2023 року становила 31823,00 грн., з яких: 11659,70 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 20163,30 грн. - сума заборгованості за відсотками (а.с. 15). При цьому, проценти нараховані за період з 25 березня 2020 року по 04 серпня 2020 року, що підтверджується іншим розрахунком заборгованості, сформованим первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», з якого також вбачається, що відповідачем сплачено 7272 грн. (5772 грн. - 24.04.2020 року та 1500 грн. 30.06.2020 року), які зараховані на погашення сплати процентів (а.с. 65-68).

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Відповідно до Договору №482425211 від 25.03.2020 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало відповідачу кредит в розмірі 11660 грн. строком на 30 днів. Додатковою угодою від 24.04.2020 року строк, на який був наданий кредит, продовжено на 30 днів.

Отже, первісний кредитор мав право нараховувати проценти за користування кредитом за вказаним договором по 24 травня 2020 року, а фактично нараховував по 04 серпня 2020 року.

Таким чином, розмір нарахованих процентів за користування кредитом в межах строку дії договору становив 11578 грн. 20 коп.

Нарахування та стягнення із відповідача процентів за користування кредитом поза визначеними строками суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду.

Враховуючи викладене, із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» підлягає стягненню заборгованість за Кредитним договором №482425211 від 25.03.2020 року в розмірі 15965,90 грн., з яких: 11659,70 грн. заборгованість по кредиту та 4306,20 грн. (11578,20 грн. 7272 грн.) заборгованість по відсотках за користування кредитом.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦКП України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині розміру заборгованості за кредитним договором та судового збору.

Враховуючи часткове задоволення позову та апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1346,59 грн. судового збору, сплаченого за подання позову.

А з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2006,12 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Частиною шостою ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у цій справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних.

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 01 лютого 2024 року в частині стягнення розміру заборгованості за кредитним договором та судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (, місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30) заборгованість за Кредитним договором №482425211 від 25.03.2020 року в розмірі 15965 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят п`ять) грн. 90 коп., з яких: 11659,70 грн. заборгованість за основною сумою боргу та 4306,20 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом, а також 1346 (одну тисячу триста сорок шість) грн. 59 коп. судового збору, сплаченого за подання позову.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (, місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) 2006 (дві тисячі шість) грн. 12 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

В.М. Барков