Провадження № 2/638/2598/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.,

за участю секретаря Поддубкіної А.В.,

за участю

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Шиндель Володимир Анатолійовича, третя особа: Приватна фірма «А-ТЕТ» про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

11.12.2023 позивач звернувся до суду з зазначеним позов, в обґрунтування якого вказує, що 11.07.2023 Дзержинським районним судом м. Харкова видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПФ «А-ТЕТ» заборгованості за надані послуги з централізованого опалення у розмірі 35074,27 грн, заборгованості за послуги з постачання теплової води у розмірі 4904,25 грн та судового збору у розмірі 268,40 грн. Ухвалою суду скасовано зазначений судовий наказ. На підставі судового наказу приватним виконавцем Шинделем В.А. відкрито виконавче провадження, в межах якого, з карткового рахунку, стягнуто грошові кошти у сумі 1007,34 доларів США. Відрахування з картки здійснювалось на рахунки приватного виконавця. На думку позивача, приватним виконавцем були безпідставно отримані грошові кошти. Такими діями приватного виконавця позивачу спричинено моральну шкоду, яку позивач оцінила у розмірі 36631,31 грн. У зв`язку з чим, посилаючись на норми ст. 1212 ЦК України, позивач просить стягнути з приватного виконавця безпідставно отримані кошти у сумі 36631,31 грн, моральну шкоду у сумі 36631,31 грн, сплачену суму судового збору 1073,60 грн та витрати на правничу допомогу 7000 грн.

11.12.2023 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано в провадження судді Семіряд І.В.

13.12.2023 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене провадження та призначено судове засідання.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позов, просила задовольнити, з підстав, викладених у ньому.

Відповідач приватний виконавець Шиндель В.А. у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, від представника відповідача вдруге надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряжаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено.

З витягу з Автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що 12.10.2023 було відкрито виконавче провадження №73023394, стан виконавчого провадження: завершене, боржник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягувач ПФ «А-ТЕТ» (а.с.19).

З наданого позивачем скриншоту вбачається, що відбулось стягнення відповідно до виконавчого провадження у сумі 1007,34 доларів США, залишок 0,00 доларів США, проте з зазначеного скриншоту не вбачається за яким саме виконавчим провадженням відбулось стягнення, з якого боржника та на чию користь.

У позовній заяві позивачем вказано та зазначено у судовому засіданні, що 11.07.2023 Дзержинським районним судом м. Харкова було видано судовий наказ, яким з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПФ «А-ТЕТ» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення у розмірі 35074,27 грн, заборгованість за послуги з постачання гарячої води 4904,25 грн та судовий збір у сумі 268,40 грн.

Також позивач зазначає, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.11.2023 скасовано судовий наказ №638/7049/23 про стягнення з неї на користь ПФ «А-ТЕТ» заборгованості

Окрім того, позивач вказує, що судовий наказ було пред`явлено до виконання та приватним виконавцем Шинделем В.А. відкрито виконавче провадження 73023394, в межах якого з карткового рахунку ОСОБА_1 списано 1007,34 доларів США.

Жодного доказу на підтвердження виданого судового наказу, скасування судового наказу та відкриття виконавчого провадження за вказаним судомим наказом позивачем не надано.

На думку позивач зазначені кошти списані безпідставно.

Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про : 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов : 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 ).

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Крім того, згідно п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17).

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.

Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття ( збереження ) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц та від 13.01.2021 у справі № 539/3403/17).

Подібний висновок також сформульовано у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 910/16334/19.

Разом з тим, приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 1 ЗУ «Про виконавче провадження» (далі- Закон) - виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1-1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про виконавче провадження» - примусовому виконанню підлягають судові накази.

Ч. 1,2 ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім винятків, установлених цією частиною.

Частиною першою статті 18 Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною п`ятою статті 18 Закону під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1403-VIII) завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частина ч.1ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Як зазначено позивачем, приватним виконавцем Шинделем В.А. були відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу , в межах якого звернуто стягнення на грошові кошти з карткового рахунку ОСОБА_1 .

Тобто, дії приватного виконавця в частині відкриття виконавчого провадження та звернення стягнення на грошові кошти, вчинені на підставі вимог чинного законодавства.

Як вказує позивач грошові кошти у сумі 1007,34 доларів США були стягнути на користь приватного виконавця.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець для здійснення примусового виконання рішень відкриває в банках рахунки, у тому числі за потреби в іноземній валюті, для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів у національній та іноземній валютах та їх виплати стягувачам; зарахування коштів виконавчого провадження; зарахування винагороди.

Згідно з частиною третьою статті 44 Закону України «Про виконавче провадження», кошти, зазначені у пунктах 1 і 2 частини другої цієї статті, не є доходом приватного виконавця.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Грошові кошти, що були стягнуті з ОСОБА_1 на рахунок приватного виконавця не є безпідставно набутими, оскільки підставою набуття коштів була постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, окрім того, стягнуті кошти були доходом стягувача ПФ «А-ТЕТ», а не приватного виконавця.

З досліджених матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження № 73023394, що підставою відкриття вказаного виконавчого провадження була заява стягувача ПФ «А-ТЕТ», адже саме вони зазначені стягувачем у витязі з Автоматизованої системи виконавчого провадження. Будь-які дії чи бездіяльність приватного виконавця під час виконавчого провадження позивачем не оскаржувались, постанови, зокрема, про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно боржника, звернення стягнення на грошові кошти, незаконними не визнавались, а отже, Приватним виконавцем Шинделем В.А. на відповідній правовій підставі були отримані кошти.

Отже, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням грошових коштів, оскільки вони не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є стягненням в межах виконавчого провадження, а питання щодо стягнення вказаних коштів має вирішуватись з особи яка фактично набула вказаних коштів, тобто яка була стягувачем.

Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Розділом VІІ ЦПК України врегульовано питання судового контролю за виконанням судових рішень.

Окрім того, ч. 3 ст. 171 ЦПК України передбачено, що у ухвалі про скасування судового наказу суд за клопотанням боржника вирішує питання про поворот виконання судового наказу в порядку, встановленому статтею 444 цього Кодексу.

З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження», ЦПК України встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення та судового контролю за виконанням судових рішень, а також врегульоване питання щодо повороту виконання судового наказу.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного виконавця Шинделя В.А. про стягнення безпідставно отриманих коштів, моральної шкоди, не підлягають задоволенню.

Окрім того, суд зазначає, що вирішуючи питання щодо юрисдикції цього спору, судом враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду №229/1026/21, де вказано, що «з огляду на суб`єктний склад спору (участь фізичної особи - приватного виконавця), предмет позову (повернення безпідставно набутого майна) та характер спірних правовідносин (приватно-правовий) Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства» (пункт 104 постанови).

За правилами ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 11, 12, 13, 19, 81, 133, 141, 158, 175, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст.317,319,312,386, 391 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Шиндель Володимир Анатолійовича, третя особа: Приватна фірма «А-ТЕТ» про стягнення грошових коштів - відмовити.

До визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до або через Харківський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована АДРЕСА_1 .

Відповідач Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Шиндель Володимир Анатолійович, РНОКПП НОМЕР_2 , вул. Откара Яроша, 18, 6 поверх, БЦ «Соляріс».

Суддя: І.В. Семіряд