ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2260/22 Номер провадження 22-ц/814/750/24Головуючий у 1-й інстанції Материнко М.О. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Обідіна О.І., Чумак О.В.,

секретар Стеценко В.С.,

з участю представника відповідача адвоката Пихтіної Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго»

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 24 липня 2023 року, постановлене суддею Материнко М.О. (повний текст складено 04 серпня 2023 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (далі - ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго») про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

04.04.2022 ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом, уточнивши його вимоги заявою від 24.05.2022, у якій просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» Олексенка О.С. №40 від 31.01.2022 у частині відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати на час відсторонення;

- зобов`язати генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2 поновити її, ОСОБА_1 , на роботі на посаді секретаря керівника ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» із 31.01.2022;

- стягнути з ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» на її, ОСОБА_1 , користь середню заробітну плату за кожен день вимушеного прогулу, починаючи із 31.01.2022 та до набрання законної сили рішенням суду, станом на 24.05.2022 68 246,55 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позову зазначає, що із 22.06.2010 працює секретарем керівника ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та наказом від 31.01.2022 №40 відсторонена від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати.

Передувало відстороненню попередження товариства від 24.01.2022 №26 про необхідність надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або медичний висновок про наявність абсолютних протипоказань проти такого щеплення. Після ознайомлення із таким повідомленням позивачка письмово надала заперечення за вх. №М-76 від 24.01.2022, а 28.01.2022 - заяву за №М-141 про заборону передачі конфіденційних персональних даних, у тому числі, медичного характеру.

Вважає своє відсторонення від роботи неприпустимим та таким, що порушує її права як громадянина України та працівника, а дії роботодавця незаконними та такими, що поставили її у скрутне становище, оскільки вона не може влаштуватися на іншу роботу для забезпечення свого фінансового становища.

Зазначає, що Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» щеплення від COVID-19 не встановлено як обов`язкове, а тому відсторонення працівника з підстав ч.2 ст.12 цього Закону є незаконним та безпідставним. Також зазначений наказ прийнятий за відсутності визначеного законом порядку відсторонення, оскільки ні стаття 46 КЗпП України, ні стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»не містить порядку для відсторонення працівників, які не щеплені проти COVID-19. Тоді як норма пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України №1236, яка містить вимогу про «взяття до відома», не містить імперативних приписів про порядок здійснення відсторонення працівників, а лише вказує на рекомендації до усвідомлення інформації, висловленої Кабінетом Міністрів України.

Із підстав викладеного, а також враховуючи, що відсторонення від роботи було зумовлене її незгодою та відмовою приймати участь у експериментальному медичному втручанні та клінічних випробуваннях лікарських засобів та препаратів, шляхом проходження примусової вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, просить захистити порушене право згідно заявлених вимог позову.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 24.07.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» Олексенка О.С. №40 від 31.01.2022 у частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати на час відсторонення.

Стягнуто із ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 31.01.2022 по 28.02.2022 включно у сумі 15 336,93 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» на користь держави судовий збір у сумі 1 984,80 грн.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що оскаржуваний наказ не містить посилань на посадові обов`язки позивачки та порядок їх реалізації, а отже, нагальну потребу у відстороненні її від роботи, та неможливості організації дистанційної чи надомної роботи. Отже необґрунтованими є подальші висновки, що обіймаючи посаду секретаря керівника, вона могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників підприємства та споживачів послуг ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго».

Визначаючи розмір стягнення середньої заробітної плати за кожен день вимушеного прогулу, районний суд виходив із того, що позивачка допущена до роботи із 01.03.2023, а тому до стягнення підлягає відшкодування за період із 31.01.2022 по 28.02.2022, тобто 21 робочий день (січень 2022 року - 1 день, лютий 2022 року - 20 днів) х 730,33 грн. (середньоденної заробітної плати), що дорівнює 15 336,93 грн.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову в частині зобов`язання поновити на посаді, районний суд виходив із того, що відсторонення від роботи не передбачає остаточне припинення попередніх трудових обов`язків працівником, а передбачає лише тимчасове припинення виконання ним трудових обов`язків без позбавлення займання попередньої посади, а тому така вимога є безпідставною. При цьому судом враховано, що наказом №115 від 01.03.2022 позивачка була допущена до роботи, про що її неодноразово було повідомлено поштовою кореспонденцією, а тому додаткового поновлення на роботі вона не потребує.

Відповідач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» із рішенням районного суду не погодився та подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених вимог позову та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Позивач, попередньо будучи ознайомленою із наслідками невиконання вимоги щодо вакцинації проти COVID-19 чи ненадання довідки щодо протипоказання до такої вакцинації, не надала роботодавцю документи на підтвердження наявності профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання до вакцинації проти COVID-19. Відтак, оскаржуваний наказ є законним та обґрунтованим, а обов`язковість такого щеплення прямо передбачена наказом МОЗ №2362 від 27.10.2021, яким із Дорожньої карти виключено абзац про його добровільність.

Звертає увагу, що норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, як і визначення поняття «відсторонення від роботи», яке на практиці означає призупинення трудових правовідносин, та, як наслідок, втрату заробітної плати, що є свідомим рішенням позивача, яка відмовилася від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

Зазначає, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства проводить відповідно до ст.46 КЗпП України, ч.1 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу». Висновок щодо застосування наведених норм закону викладено у постанові ВП ВС у справі №130/3548/21 від 14.12.2022 і роботодавцем їх виконано. При цьому жоден із наведених вище нормативно-правових актів, які регламентують процедуру відсторонення, не містить вимог щодо обґрунтування, дослідження чи розкриття в змісті такого наказу підстав для відсторонення працівника з точки зору застосування індивідуального підходу.

Звертає увагу суду на позицію позивача яка активно заперечує проти проведення щеплення і в будь-якому разі не збиралася її проводити.

Наголошує, що за змістом позиції ВП ВС у справі №130/3548/21 від 14.12.2022, визначаючи об`єктивну необхідність щеплення і перевіряючи законність відсторонення необхідно об`єктивно оцінити загрозу, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. У цій справі, роботодавцем було враховано, що під час виконання позивачем, як секретарем ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», посадових обов`язків є необхідність у контактуванні з іншими працівниками підприємства, тоді як іншу організації роботи, зокрема, дистанційну або надомно, відповідач організувати не може.

На підтвердження значної кількості соціальних контактів позивачки на робочому місці (прямих та не прямих) посилається на посадову інструкцію секретаря керівника, Положення про канцелярію, Правила внутрішнього трудового розпорядку, а також довідку про чисельність співробітників, розміщених у офісному приміщенні підприємства.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивачка будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про поважність причин неявки суд не повідомила, що з огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника товариства, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» №99 від 22.06.2010 ОСОБА_1 прийнята на посаду секретаря керівника ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», що підтверджується записом у трудовій книжці серії НОМЕР_1 ./а.с.13-17,67 т.1/

14.01.2022 ОСОБА_1 надіслала на ім`я генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» Олексенка О.С. заяву про неприпустимість примусу до участі в експериментальному медичному втручання, якою висловила свою незгоду із проходженням примусової вакцинації від так званої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SАРS-СоV-2./а.с.18-20 т.1/.

24.01.2022 ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надіслано ОСОБА_1 повідомлення за №26 «Про відсторонення від роботи в разі ненадання документу про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19».

За змістом такого повідомлення, із 31.01.2022 на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників підприємства.

На підставі наказу Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 30.11.2021 №2664 та пункту 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SAPS-CoV-2» від 09.12.2020 №1236, прохають до 30 січня 2022 року включно надати один з таких документів:

- документ, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації або одну дозу дводозної вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях;

- міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях;

- довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого, наказом Міністерства охорони здоров`я від 16.09.2011 №595.

Також попереджено ОСОБА_1 , що у разі не надання одного із зазначених документів, 31 січня 2022 року її буде відсторонено від роботи, на підставі ст.46 КЗпП України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» на строк до усунення причин відсторонення, що його зумовили. Зазначено, що на час відсторонення з урахуванням ч.1 ст.94 КЗпП України, ч.1ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата такому працівнику не виплачується./а.с.21 т.1/

24.01.2022 ОСОБА_1 надіслала на ім`я генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» Олексенка О.С. заперечення на повідомлення №26 від 24.01.2022, у якому посилається на неможливість застосування п.41-6 Постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020, оскільки він суперечить положенням ст.ст.8,19, 43,64 Конституції України (неможливість обмеження права на працю в умовах воєнного стану, прохала не відстороняти її від роботи із вказаних у повідомленні №26 від 24.01.2022 підстав./а.с.22-25 т.1/

28.01.2022 ОСОБА_1 звернулася до генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» Олексенка О.С. із заявою про недопустимість розголошення конфіденційних персональних даних та лікарської таємниці, що передбачено ст. 40 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я»./а.с.29 т.1/

Наказом генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» Олексенка О.С. №40 від 31.01.2022 «Про відсторонення від роботи працівників підприємства в разі ненадання документу про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», ОСОБА_1 , секретаря керівника, з 31 січня 2022 року відсторонено від роботи на строк до усунення причин відсторонення, що його зумовили (допоки не нададуть документ про щеплення проти COVID-19 або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти COVID-19 за формою №028/1, або до закінчення карантину, визначеного Постановою КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SAPS-CoV-2» від 09.12.2020 №1236 зі змінами.

Питання оплати праці в разі відсторонення працівника від роботи урегульовано ч.1 ст.94 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці».

Згідно довідки ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» №170 від 24.01.2022 середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за період із липня по грудень 2021 року становить 16 850,99 грн./а.с.26 т.1/

Наказом ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» №115 від 01.03.2022 зупинено з 01.03.2022 дію наказу №40 від 31.01.2022 «Про відсторонення від роботи працівників підприємства в разі ненадання документу про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» до завершення воєнного стану, введеного указом Президента України №64/2022 в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022./а.с.225 т.1/

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, районний суд виходив із того, що при постановленні оскаржуваного наказу, де позивачка зазначена як пункт 5, роботодавцем не було застосовано індивідуальний підхід при вирішення питання її відсторонення від роботи. У наказі не надана оцінка виконуваним трудовим обов`язкам позивача, не вказано коло особистих контактів з іншими людьми, які передбачаються займанням посади секретаря керівника, неможливість організації дистанційної чи надомної роботи. Також у наказі не обґрунтовано нагальної потреби у відстороненні саме позивачки від роботи, а також того, що обіймаючи посаду секретаря керівника, вона могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників підприємства та споживачів послуг ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго».

Встановивши викладене, суд дійшов висновку, що таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого працівника, а тому наказ є незаконним та підлягає скасуванню, із виплатою позивачці середньої заробітної плати за кожен день вимушеного прогулу за період із 31.01.2022 по 28.02.2022, що склав 21 робочий день (січень 2022 року - 1 день, лютий 2022 року - 20 днів) х 730,33 грн. (середньоденної заробітної плати) та дорівнює 15 336,93 грн.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками місцевого суду з огляду на наступне.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Спірні правовідносини урегульовані положеннями Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та вимогами Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Крім того, питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України від 24 лютого 1994 року №4004-XII «Про забезпечення санітарного і епідемічного благополуччя населення» (далі Закон № 4004-XII) та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затверджена наказом МОЗ від 14 квітня 1995 року №66. Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону № 4004-XII).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції №66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19.

Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, підстави та процедура відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, урегульовано чинним законодавством, які є чітким та зрозумілими.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що:

«нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку №2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року №595. Отже, Перелік №2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку №2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку №2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Із огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

Таким чином, при визначенні об`єктивної необхідності в проведенні щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність вищенаведених факторів.

У даному випадку, судом першої інстанції вірно встановлено, що в оспорюваному наказі не надана оцінка виконуваним трудовим обов`язкам позивача, не вказано коло її особистих контактів з іншими людьми у зв`язку з займаною нею посадою секретаря керівника, не досліджено можливості організації дистанційної чи надомної роботи.

Так, з посадової Інструкції секретаря керівника, яка за своїм посадовим становищем віднесена до працівників канцелярії підприємства, вбачається, що до обов`язків останньої віднесено проведення роботи з документальною інформацією, отримання від підрозділів необхідної для керівника інформації, організація телефонних переговорів керівника, приймання та передача телефонограм, здійснення роботи по підготовці завдань і нарад, ведення запису на особистий прийом до керівника підприємства, організація прийому відвідувачів, приймання та передача інформації за допомогою приймально-передавальних пристроїв.

Відсторонюючи позивача від роботи, роботодавцем, з урахуванням визначених Посадовою Інструкцією обов`язків секретаря керівника, не було проаналізовано ймовірність потенційної загрози, яку може нести невакцинований працівник, тобто не здійснено заходів по визначенню індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків.

Заперечуючи підстави заявлених вимог, відповідачем в ході розгляду справи було надано штатний розпис про загальну кількість працюючих на підприємстві осіб, що не підмінює собою обв`язок роботодавця здійснення такої індивідуальної оцінки виконуваних позивачем трудових обов`язків, яка має передувати відстороненнюпрацівника від роботи.

При цьому, сама по собі загальна кількість працюючих на підприємстві осіб іще не свідчить про наявність з ними прямого контакту секретаря керівника, яка фактичного займається питаннями забезпечення керівника необхідною оперативноюінформацією. При цьому здійснює приймання та передачу інформації за допомогою приймально- передавальних технічних приладів.

Крім того, обговорюючи питання ймовірних контактів з невакцинованої особою, яка може нести потенційну загрозу оточуючим, необхідно брати до уваги вимоги Стандарту медичної допомоги «Короно вірусна хвороба Ковід -19», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України №722 від 28.03.2020, які дають чітке визначення що таке контакт в розумінні ймовірності передачі збудника хвороби.

За вказаних обставин, висновки районного суду щодо недоведеності відповідачем обставин, якими він обґрунтовував свої заперечення, а саме не надання доказів про проведення оцінки об`єктивної необхідності застосування до позивача саметакої суворої міри як відсторонення від роботи, співмірність такого заходу в порівнянні з ймовірною загрозою невакцинованого працівника з огляду на фактичні контакти секретаря керівника з іншими людьми, можливість організації для неї дистанційної чи надомної роботи заслуговують на увагу та приймається колегією суддів як правове обґрунтування постановленого по справі рішення.

Таким чином, вірно встановивши, що в оспорюваному наказі не обґрунтовано нагальної потреби у відстороненні саме позивачки від роботи, а також того, що обіймаючи посаду секретаря керівника, вона могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників підприємства та споживачів послуг ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують та не місять посилань на обставини, які б свідчили про їх помилковість.

Так, не заслуговують на увагу твердження відповідача про те, що позивач як невакцинована особа, яка в силу своїх посадових обов`язків, мала широкий особистий контакт з іншими людьми, а відтак несла потенційні ризики для оточуючи, оскільки судом вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відстороненню позивача від роботи не передувала здійснена роботодавцем індивідуальна оцінка виконуваних нею трудових обов`язків та не аналізувалась ймовірність такої загрози з урахуванням кількості соціальних контактів на ї робочому місці (прямих чи непрямих).

Наведені в апеляційній скарзі обставини не спростовують висновки суду першої інстанції про те, що таке відсторонення позивача від роботи не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого працівника.

В контенті таких висновків суду заслуговують на увагу і положення п.3 резолюції 2361 (2021) Парламентської Асамблеї Ради Європи, яка при вирішенні етичних, правових та практичних питань застосування вакцини СОVІD закликає та рекомендує інформувати громадян про те, що ніхто не може зазнавати політичного, соціального чи іншого тиску для проходження вакцинації, а також забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації за те, що не пройшов вакцинацію.

За вказаних обстави, колегія суддів приходить до висновку, що в ході розгляду справи роботодавцем не було обґрунтовано та доведено належними доказами необхідність у відстороненні позивача від роботи внаслідок створення нею як секретарем загрози поширення захворювання, яка б, в свою чергу, вимагала вжиття роботодавцем такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавлення позивача заробітку.

Наведене свідчить про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення в частині задоволених позовних вимог, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.367, ч.1 п.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02.02.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді О.І. Обідіна

О.В. Чумак