Справа № 347/2121/23
Провадження № 2/347/60/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Кіцули Ю.С.,

секретаря с/з Мошулі Т.В.,

розглянувши у підготовчому відкритому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Косівської міської ради Косівського району, Івано-Франківської області, Косівського товариства співвласників житлово-будівельного кооперативу №2 про визнання права власності на квартиру, -

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позицій позивача, та заперечень відповідача.

09.08.2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вищевказаним позовом. В обґрунтування вимог, покликався на те, що Косівським товариством співвласників житлово-будівельного кооперативу № 2 побудовано п`ятиповерховий багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_1 . На правах членів кооперативу, відповідно до розподілу позивач ОСОБА_1 отримав квартиру АДРЕСА_2 у зазначеному будинку. Однак в процесі експлуатації квартири, позивач дізнався, про те, що фактичне право володіння, користування, розпорядження квартирою повинно мати певні юридичні передумови. Позивач ствердив, що сплатив всі внески за квартиру, заборгованості перед житлово-будівельним кооперативом немає, а відтак вважає, себе власником належної йому квартири. 04.08.2023 року на його прохання було виготовлено технічний паспорт на квартиру, за адресою АДРЕСА_3 , в якому зазначена площа квартири, та ринкова вартість.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просив його позов задовольнити, та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_4 .

Відповідачам було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не було подано.

Заяви, та клопотання учасників справи.

Позивач, будучи належним чином повідомленим, в підготовче засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.31). Однак вказана заява надіслана на електронну пошту суду без засвідчення кваліфікованим електронним підписом, а відтак, суд не може ідентифікувати особу, яка її подала. За таких обставин, суд не бере до уваги заява яка не відповідає вимогам цивільно-процесуального закону.

Відповідач Косівська міська рада Косівського району, Івано-Франківської області не забезпечила явку свого представника в судове засідання, однак подала клопотання про розгляд справи без участі їх представника. Позовні вимоги не заперечили, позов просили задовольнити (а.с.29).

Голова Косівського товариства співвласників житлово-будівельного кооперативу №2 подала заяву про розгляд справи без участі їх представника, позовні вимоги визнала повністю (а.с.32).

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 10.08.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання на 11.09.2023 року (а.с. 27).

Ухвалою суду від 11.09.2023 року суд визнав явку позивача обов`язковою в підготовче судове засідання.

08.12.2023 року закрито підготовче провадження у справі, та призначено справу до судового розгляду на 11.01.2024 року. Явку позивача в судове засідання визнано обов`язковою.

В судове засідання 11.01.2024 року ОСОБА_1 не з`явився, однак подав заяву про залишення позову без розгляду. Вказана заява була повернута судом без розгляду з тих підстав, що не відповідає вимогам цивільно0процесуального закону, а саме не підписана кваліфікованим електронним підписом, що не дозволяє суду ідентифікувати особу, яка подала вказану заяву.

У відповідності до ч. 3 ст. 211 ЦПК України судом проведено розгляд справи у відсутності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Відповідно до копії довідки від 07.08.2023 року виданої заступником голови КТС ЖБК №2 Лазорак А.Я. є членом ОСББ Косівського товариства співвласників ЖБК№2 і має у власності квартиру АДРЕСА_5 (а.с.7).

Згідно копії висновку про вартість об`єкта оцінки, ринкова вартість квартири АДРЕСА_4 становить 99 440 гривень (а.с.8-9).

Згідно копії технічного паспорту загальна площа квартири АДРЕСА_4 - 75,7 м? (а.с.10-14).

Згідно копії відомостей ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є одним із засновників Товариства співвласників житлово-будівельного кооперативу №2 (а.с.15-20).

Відповідно до копії рішення №79 від 12 липня 1985 року управління капітального будівництва виконкому виділено земельну ділянку для будівництва 60-квартирного житлового будинку (а.с.70).

Згідно копії рішення №114 від 11 жовтня 1985 року затверджено житлово-будівельний кооператив №2 в м. Косові в кількості 60 членів для будівництва 60-ти квартирного будинку (а.с.22).

Відповідно до копії рішення №73 від 23 липня 1986 року у зв`язку із зміною в кількості квартир в житлово-будівельному кооперативі, вирішено затвердити житлово-будівельний кооператив №2 в м. Косові, в кількості 49 членів для будівництва житлового будинку з вбудовано-прибудованим магазином по АДРЕСА_6 ).

Зміст спірних правовідносин.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивача права власності на квартиру, як члена житлово-будівельного кооперативу, та відсутності у нього відповідних правовстановлюючих документів на майно.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 1 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідно до статей 2, 318 Цивільного кодексу України річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб`єктів публічного права. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Враховуючи, що згідно приписів цієї статті 328 ЦК України, набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Статтею 384 ЦК України передбачено, що будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року роз`яснено, що при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Відповідно до частин 1 і 3 статті 15 Закону України «Про власність» (чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно (частина 1). Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом (частина 3).

Згідно вимог статей 391 і 392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пленум Верховного Суду України у пункті 5-1 постанови «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» № 9 від 18 вересня 1987 року із послідуючими змінами, роз`яснив, що згідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом.

Згідно роз`яснень, наданих у пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства.

При цьому також враховується, що виникнення права власності на будинки, споруди інше нерухоме майно, не залежало від державної реєстрації, до часу набрання чинності Цивільним Кодексом України в редакції, що діє із 2004 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», діючого з 2004 року.

За правилами частин 1 і 4 статті 182 ЦК України, в редакції, що діяла із 2004 року, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1). Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4).

За правилами частини 4 статті 334 ЦК України, діючої із 01 січня 2004 року, із змінами внесеними Законом України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції чинній з часу його прийняття з 2004 року, передбачалося, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Цією ж статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», але в редакції чинній із 01 січня 2013 року, передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що згідно копії відомостей одним із засновників Товариства співвласників житлово-будівельного кооперативу №2 є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і саме він зареєстрований на постійному місці проживанні у квартирі АДРЕСА_4 (а.с.15-20, порядковий номер 31).

В той же час позивач ОСОБА_1 , народився лише ІНФОРМАЦІЯ_2 , і хоча на даний час є членом кооперативу, згідно довідки виданої заступником голови КТС ЖКБ №2 Гривінською О. від 07.08.2023 року (а.с.7), однак не був одним із засновників ЖБК №2.

Об`єктивно оцінивши інформацію, суд доходить висновку, що позивач в силу свого віку (2002 року народження), не міг бути членом кооперативу станом 11.10.1985 року коли створювався Житлово будівельний кооператив №2, а відтак, він не вносив на той час жодного членського внеску для будівництва житла. Крім того, згідно копії відомостей у квартирі АДРЕСА_4 , на праві постійного місця проживання зареєстрована особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчитель вихователь.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на захист цивільного права та інтересів гарантовано ст. 15 ЦК України, якою визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Враховуючи вищевикладене, а також наявність письмових доказів в матеріалах справи поданих позивачем ОСОБА_1 , неодноразову неявку позивача в судове засідання для дачі особистих пояснень, суд доходить переконання, що позивач не довів належними та допустимими доказами заявлений ним позов.

Що стосується поданих письмових заяв Косівської міської ради (а.с.29) та голови КТС житлово-будівельного кооперативу №2 Гривінської О. про визнання позовних, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17.

На підставі наведеного, суд не приймає заяви про визнання позову подані представниками відповідачів, оскільки такі по-перше, суперечить інтересам самих відповідачів, а по-друге, відсутні законні підстави для задоволення позову.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не був членом кооперативу на час його заснування, не здійснював жодних членських внесків, а відтак не набув право власності на квартиру АДРЕСА_4 .

Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позову.

Розподіл судових витрат між сторонами.

За відсутності підстав для задоволення позову, понесені судові витрати не підлягають до відшкодування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 319, 321, 328 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 141, 223, 263-266 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 ) до Косівської міської ради Косівського району, Івано-Франківської області (78600, м. Косів, майдан Незалежності, 11, Косівського району Івано-Франківської області), Косівського товариства співвласників житлово-будівельного кооперативу №2 (78600, м. Косів, провулок Шевченка, 2 а, кв.3, Косівського району Івано- Франківської області)про визнання права власності на квартиру відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 15 січня 2024 року.

Суддя Ю. С. Кіцула