Справа № 308/7491/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 січня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Собослоя Г.Г., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2021 року, ухвалене головуючою суддею Бенца К.К., у справі за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості

встановив:

У червні 2015 року ПАТ «Універсал Банк» правонаступником якого є АТ «ТАСКОМБАНК» звернулося до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення в солідарному порядку суми заборгованості за кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08.11.2007 між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є позивач та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №06/2165К-07 згідно якого банк надав ОСОБА_1 , а остання отримала суму кредиту у розмірі - 120.000,00 доларів США, зі сплатою 14,0 % річних, строком на 120 місяців, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів в строк до 07.11.2017 з погашенням суми кредиту та процентів у терміни передбачені умовами кредитного договору. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є позивач та ОСОБА_2 , було укладено договір поруки №06/2166П-07 від 08.11.2007, а також між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №06/2166П2-07 від 20.02.2012, згідно умов яких останні поручилися перед Кредитором за виконання усіх зобов`язань боржника ОСОБА_1 та разом з боржником несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Однак, взяті на себе зобов`язання щодо погашення суми отриманого кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, у розмірі та строки визначені умовами кредитного договору відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконала.

Позивач зазначає, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.05.2014 з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Банку стягнуто в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007 в розмірі 801 308,00 грн. Позивач зазначає, що факт укладення кредитного договору №06/2165К-07 від 08.11.2007, отримання ОСОБА_1 коштів за даним договором, факт укладення договорів поруки та факт порушення умов кредитного договору, що потягло за собою набуття права достроково вимагати повернення усієї суми кредиту та відсотків підтверджується рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.05.2014, а тому дані обставини не підлягають доказуванню.

Враховуючи, що рішення суду відповідачами не виконано, вони продовжують ухилятись від виконання зобов`язання за кредитним договором, у відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник зобов`язаний відшкодувати кредитору інфляційні втрати, які підлягають стягненню з відповідачів та заборгованість у вигляді трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи, що відповідачі не виконали належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, заборгованість за кредитним договором не погашена, рішення суду не виконано станом на 09.06.2015 заборгованість за кредитним договором по сумі несплачених відсотків, нарахованих за період з 24.12.2013 по 09.06.2015 складає 34 647,18 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 09.06.2015 становить 731.140,18 грн, з яких: за відсотками: 25 576,32 доларів США; за підвищеними відсотками: 9 070,86 доларів США; сума інфляційних втрат за період з червня 2014 року по травень 2015 року становить 464.758,64 грн; сума 3% річних за прострочення виконання зобов`язання становить 25224,74 грн, яку позивач просив стягнути на його користь в солідарному порядку із відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В ході розгляду справи, 11 квітня 2018 року позивач, скориставшись наданими йому правами передбаченими ст. 49 ЦПК України, подав до суду заяву про збільшення позовних вимог відповідно до якої просить остаточно суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал банк» заборгованість у вигляді інфляційних втрат за час прострочення за період з червня 2017 року по лютий 2018 року в сумі 80.130,80 гривень; 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 07.06.2017 року по 03.04.2018 року в сумі 19.758,28 грн та заборгованість по нарахованим відсоткам за кредитним договором № 06/2165К-07 від 08.11.2007 року за період з 24.12.2013 по 02.04.2018 станом на 02.04.2018 в розмірі 110456,68 дол. США.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2021 року збільшені позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «ТАСКОМБАНК» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» заборгованість за кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007, з яких: 80 130,80 грн - сума відповідно до індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, 19 758,28 грн - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України.

У решті позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимогах та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує, що суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, дійшов до висновку, що оскільки боржник не виконав грошове зобов`язання перед позивачем у встановлений кредитним договором строк та відповідно до рішення суду від 07.06.2017, відтак боржником були порушенні умови кредитного договору і Позивач вправі вимагати від відповідачів сплату інфляційних втрат та 3% річних, які стягнув за період з 07.06.2017 (дата ухвалення рішення апеляційного суду Закарпатської області у справі №308/2026/14-ц від 07.06.2017) по 03.04.2018 у розмірі 19 758,28 гри та розрахунок інфляційних втрат за період з червня 2017 року по лютий 2018 року у розмірі 80 130.80 грн, визнав їх арифметично вірними та обґрунтованими, задовольнивши такі.

Однак, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Тоді як норми ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Відповідне положення міститься у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03.03.2021 у справі №130/2604/18. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі №6-284цс17.

Крім того, задовольняючи вимоги Банку про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за Кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007. суд першої інстанції не врахував, що передбачене частиною другою ст.625 Цивільного кодекс) України нарахування 3% річних мас компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України, помножена на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для йото виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

У постанові № 127/15672/16-ц від 08.11.2019 Велика Палата Верховною Суд) погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховною Суду, викладеними у постановах від 10.04.2018 та 27.04.2018 у справах № 910/16945 14 та № 908/1394/17. від 16.11.2-18 у справі № 918/117/18, від 30.01.2019 у справах № 905/2324/17 та №922/175/18. від 13.02.2019 у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такою позову.

З огляду на викладене, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі №308/7491/15-н від 21.10.2021 підлягає скасуванню в частині, що стосується стягнення на користь Банку заборгованості за кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007 з ОСОБА_1 , як таке, що не відповідає вимогам законності та обгрунтованості, оскільки ухвалюючи його суд не виконав всіх вимог процесуального законодавства, не встановив і всебічно не перевірив обставини, які мають значення для справи, дійшов помилкових висновків та вирішив справу із істотним порушенням норм матеріального права.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині стягнення інфляційних витрат та 3 відсотків річних, то колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині в межах доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Та ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення індексу інфляції та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у національній валюті - гривня підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги є підставними.

Проте, апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції в частині вимоги, що стосується стягнення індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання у національній валюті - гривня, виходячи з наступних доводів.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що 08 листопада 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Таскомбанк» та відповідачем - ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №06/2165К-07 згідно якого банк надав ОСОБА_1 , а остання отримала суму кредиту у розмірі - 120 000,00 (сто двадцять тисяч) доларів США, зі сплатою 14,0 % річних , строком на 120 місяців , з кінцевим терміном погашення кредитних коштів в строк до 07.11.2017 року з погашенням суми кредиту та процентів у терміни передбачені умовами кредитного договору, що стверджується кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007 року, копія якого приєднана до матеріалів справи. ( а.с. 14-16, Т.1)

Грошові зобов`язання між сторонами виникли в іноземній валюті, що узгоджується з нормами Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (ч. 2 ст. 2, ч. 2 ст. 5), Закону України «Про банки і банківську діяльність» (ст. 19, ч. 1, 2 ст. 47, ст.ст. 49, 55), ч. 2 ст.192, ч. 3 ст.533 ЦК України.

Крім того, вказані факти доведені судовим рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 07.06.2017р., яке набуло законної сили і в силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України доведення не потребують. ( а.с. 161-163, т.1)

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є позивач та ОСОБА_2 , було укладено договір поруки №06/2166П-07 від 08.11.2007р., а також між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 , було укладено договір поруки №06/2166П2-07 від 20.02.2012 р., згідно умов яких останні поручилися перед Кредитором за виконання усіх зобов`язань боржника ОСОБА_1 та разом з боржником несуть солідарну відповідальність перед кредитором /а.с.17, 18-22/ Крім того, вказані факти доведені судовим рішенням від 07.06.2017р., яке набуло законної сили і в силу ч.4 ст.82 ЦПК України доведення не потребують. ( а.с. 161-163, т.1)

Судом встановлено, що рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області ухваленому у справі №308/2026/14-ц від 07.06.2017 року скасовано заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22.05.2014 року та ухвалено нове рішення, яким стягнуто :

в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість станом на 24.12.2013 року за кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007 року в сумі 100 251, 22 долари США, що еквівалентно сумі 801 308,00 гривень, яка складається з : 86918,66 доларів США - заборгованість за кредитом; 12875,04 доларів США - заборгованість по відсоткам; 457,52 доларів США - підвищені відсотки.

в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість станом на 24.12.2013 року за кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007 року в сумі 100 251, 22 долари США, що еквівалентно сумі 801 308,00 гривень, яка складається з : 86918,66 доларів США - заборгованість за кредитом; 12875,04 доларів США - заборгованість по відсоткам; 457,52 доларів США - підвищені відсотки та судовий збір. (а.с. 161-163, т.1)

Проте, як стверджує представник позивача в позовній заяві, заборгованість відповідачів по справі перед позивачем за кредитним договором №06/2165К-07 від 08.11.2007 року станом на день звернення з позовом до суду не погашена, рішення суду відповідачами не виконано, суму кредитних коштів та проценти Банку не повернули, а продовжують користуватись сумою кредитних коштів.

У ході розгляду справи судом першої інстанції ПАТ «Універсал Банк» 11.04.2018 року подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, якою пунктів 2, 3 і 4 прохальної частини позовної заяви викладено в новій редакції виходячи з приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки станом на 02.04.2018 р. рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07.06.2017 року ухвалене у справі №308/2026/14-ц не виконано, Т.1, а.с. 196-198.

Щодо заявленої вимоги в частині інфляційних втрат

Як вище уже було зазначено, на підставі умов Кредитного договору №06/2165К-07 від 07.11.2007 року Банком було видано ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 120 000,00 доларів США на строк до 07.11.2017 року. Відтак, між сторонами виникли грошові зобов`язання в іноземній валюті, що узгоджується з нормами Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (ч. 2 ст. 2, ч. 2 ст. 5), Закону України «Про банки і банківську діяльність» (ст. 19, ч. 1, 2 ст. 47, ст.ст. 49, 55), ч. 2 ст.192, ч. 3 ст.533 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання, однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

За статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики), тобто таку саму суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (висновок постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

За статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то частина друга статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні.

Отже, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Водночас індексація не застосовується, а передбаченні частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати не нараховуються у разі прострочення зобов`язання, визначеного в іноземній валюті.

У даній справі, що переглядається, ОСОБА_1 отримала у Банку кредитні кошти за кредитним договором в іноземній валюті, якою є долари США.

Тобто предметом укладеного між сторонами договору кредиту є іноземна валюта, яку боржник зобов`язався повернути банку.

Водночас заборгованість за договором кредиту на підставі рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07.06.2017 у справі № 308/2026/14, ухваленого за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, така була стягнута з боржників у доларах США з одночасним зазначенням вартості боргу в гривні за курсом НБУ. Тобто, зазначаючи такі суми, апеляційний суд виходив з того, що грошовою одиницею кредитного договору саме є долар США, а не національна валюта - гривня, відтак позовні вимоги задоволені в тій валюті, яка передбачена кредитним договором.

Оскільки зазначене рішення апеляційного суду набрало законної сили то таке підлягає виконанню боржниками.

ЄСПЛ у рішенні від 28.10.1999 у справі "Брумареску проти Румунії" звертав увагу, що одним з найважливіших є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що у випадку, коли суд виніс рішення у справі, питання більше не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

Та оскільки, зазначеним рішенням апеляційного суду стягнуто заборгованість за кредитним договором з боржників у доларах США то з врахуванням даної обставини валютою зобов`язання є іноземна валюта - долар США.

Позаяк валютою зобов`язання виступають долари США то за цієї обставини, вимоги Банку про стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання не можуть бути задоволеними, оскільки на іноземну валюту інфляція не нараховується у разі прострочення такого зобов`язання за кредитним договором. Відтак, суд першої інстанції помилково задовольнив позовну вимогу про стягнення індексу інфляції за прострочення грошового зобов`язання.

Щодо заявленої вимоги в частині 3 % річних

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як вище зазначено, внаслідок того, що боржниця ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за Кредитним договором, яким їй надано кредит строком до 08.11.2017 року. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами з позичальниці та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які поручилися за виконання відповідачкою цього договору на підставі укладених із банком договорів поруки.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07.06.2017 у справі № 308/2026/14, ухваленого за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальниці перед банком та його порушення.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу 07.06.2017 року зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося позаяк таке є триваючим і діє до його повного усунення. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а позаяк таке зобов`язання на час судового розгляду не є виконаним, тому зобов`язання позичальника перед банком за Кредитним договором не припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Але разом з цим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16 погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, стосовно того, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Як встановлено апеляційним судом, 11.04.2018 року ПАТ «Універсал Банк» подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, виходячи з приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки станом на 02.04.2018 р. рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07.06.2017 року є невиконаним, а тому має місце прострочення виконання грошового зобов`язання. Таке прострочення виконання грошового зобов`язання Банк визначив за період з 07.06.2017 р. по 02.04.2018 р., що становить 300 днів.

Оскільки позивач звернувся за стягненням з ОСОБА_1 3 % річних за час прострочення, який, як він вважав, тривав з 07.06.2017 р. по 02.04.2018 р., то звідси, колегія суддів констатує, що такий строк вимоги не перевищує позовну давність у три роки бо заявлена вимога є навіть меншою за один рік.

Здійснюючи розрахунок суми 3% річних Банк просив стягнути таку в розмірі 19.758,28 (801 308,00 х 3% : 365 х 300) гривень. Але при цьому Банк такий розрахунок повинен був здійснити із суми 100 251,22 дол.США, яку стягнуто рішенням суду, а не із суми 801 308,00 гривень, зазначеної в рішенні суду як вартість боргу в гривні за курсом НБУ. Коли виходити з розрахунку суми 3% річних із 100 251,22 дол.США то така становить розмір 2 471,95 дол.США (100 251,22 х 3% : 365 х 300) або 64 210,15 гривень за курсом НБУ долару - 25,975527 грн. за 1 долар станом на 11.04.2018 року день пред`явлення позову.

Та не дивлячись на зазначене, колегія суддів вважає за потрібне у даному випадку враховувати передбачений принцип диспозитивності у цивільному процесі за якого суд не вправі самостійно змінювати матеріально-правову вимогу (предмет позову) позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів та при цьому збільшувати розмір позовних вимог в частині стягнення 3% річних виходячи з доларів США як валюти кредитування.

Позаяк позивач не збільшував у цій частині вимоги розмір заявленої суми і не оскаржував таку в апеляційному порядку то суд першої інстанції не вправі був самостійно вийти за межі позовної вимоги, оскільки це б призвело до порушення норм цивільно-процесуального закону та прав відповідача в частині захисту своїх інтересів у спірних правовідносинах, саме в межах заявлених позивачем вимог.

Враховуючи на те, що Банк має право на отримання від ОСОБА_1 компенсації за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 3% річних від суми невиконаного зобов`язання у взаємозв`язку з принципом диспозитивності цивільного процесу, колегія суддів вважає, що до стягнення підлягала та сума, яку позивач заявив з даної вимоги при зверненні з позовом до суду.

Відтак, рішення суду першої інстанції в цій частині позовних вимог є правомірним та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і скасуванню або зміні не підлягає.

Інші доводи та мотиви апеляційної скарги не знайшли свого доведення, тому не можуть бути взятими до уваги апеляційним судом при здійсненні перегляду рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Водночас, слід наголосити на тім, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

А звідси, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Втім, суд першої інстанції наведеного вище не врахував, та при вирішенні вимоги про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, дійшов помилкового висновку стосовно того, що банк має право на стягнення індексу інфляції у грошовому зобов`язанні, яким виступає іноземна валюта.

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах є частково порушеним, тому такі позовні вимоги підлягають задоволенню частково за вищенаведених доводів. Та у зв`язку із цим доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є частково підставними.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволеної позовної вимоги щодо стягнення індексу інфляції за прострочення грошового зобов`язання ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду обставинам справи, тому таке в частині цієї зазначеної позовної вимоги підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заявленої даної позовної вимоги.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача.

Вимоги поданої ОСОБА_1 апеляційної скарги полягали у скасуванні рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та постановлення нового судового рішення про відмову у позові. Позаяк апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу частково (50%) то звідси з позивача підлягає стягненню половина суми сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги до апеляційного суду.

Так, ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги сплатила суму 2 424,14 грн. судового збору, Т.3, а.с. 41. Тому з даної суми ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 212,07 (2 424,14 : 2) гривень.

Таким чином судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмір 1 212,07, підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2021 року в частині стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання скасувати та постановити у справі з даної вимоги постанову про відмову Акціонерному товариству «Таскомбанк» у задоволенні цієї позовної вимоги.

У решті вимоги рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 02 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: