ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 619/4231/20 Номер провадження 22-ц/814/168/24Головуючий у 1-й інстанції Калиновська Л.В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дорош А.І., Дряниця Ю.В.,

секретар Стеценко В.С.,

з участю позивача та його представника адвоката Плугатирьової Н.В., відповідача та його представника адвоката Крячко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 грудня 2021 року, постановлене суддею Калиновською Л.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення,

в с т а н о в и в:

25.09.2020 ОСОБА_2 звернувся в суд із указаним позовом, у якому просить усунути йому перешкоди у здійсненні права власності та виселити ОСОБА_1 з житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить позивачу на праві власності.

В обґрунтування вимог позову зазначає, що є власником указаного житлового будинку з надвірними будівлями, набутого ним на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09.11.2009 (справа №2-2380/2009). Разом із ним у будинку проживає його син ОСОБА_1 , який чинить перешкоди у проживанні позивача в будинку, виганяє його з дому, погрожує, б`є. Також відносно відповідача порушено кримінальне провадження №0001259 від 19.09.2020 за ч.1 ст.125 КК України. Постійні скандали, конфлікти, призвели до погіршення його стану здоров`я. Відповідач в утриманні будинку, його ремонті та оплаті комунальних послуг участі не приймає, вимоги залишити житло ігнорує. Із підстав викладеного, позивач просить захистити порушене право згідно заявлених вимог.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 14.12.2021 позов ОСОБА_2 - задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_1 з житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу: 25956497, реєстраційний номер: 30272023, номер запису про право власності: 2368.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем доведено належними доказами, не спростованими відповідачем, що останній чинить перешкоди у проживання позивача у належному йому на праві власності будинку, а тому, задля їх усунення, підлягає виселенню зі спірного будинку.

Відповідач із рішенням суду першої інстанції не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що у справі відсутні докази на підтвердження систематичного руйнування чи псування ним житлового приміщення або ж використання його не за призначенням, а тому районний суд безпідставно застосував положення ч.1 ст.109 ЖК України.

Вважає, що наявні у справі постанови суду від 19.10.2018 та 26.12.2017 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП та вирок суду, за яким його визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України є недостатніми для того, щоб вважати порушення систематичними, а отже, недоведеним є факт неможливості подальшого проживання сторін у будинку.

Звертає увагу, що згідно зі ст.39 КУпАП після спливу одного року від дати застосування до нього адмінзаходів, він, відповідач, вважається таким, що не притягався до адміністративної відповідальності; тоді як вирок суду, на час постановлення оскаржуваного судового рішення не набув законної сили, а установлені ним обставини не стосуються позивача, який не був у справі потерпілим.

Наголошує, що за змістом постанов суду про притягнення його до адміністративної відповідальності конфлікти сторін мали особистісний характер, не пов`язаний із житлом, що відповідно до позиції Верховного Суду у справі №295/16994/15-ц від 25.04.2018, виключає підстави його виселення у порядку ст.116 ЖК України.

Просить врахувати, що конфлікт був спровокований самим позивачем, якого також було притягнуто до адміністративної відповідальності за насильство у сім`ї по відношенню до дружини відповідача, яку той захищав.

Вважає, що районний суд залишив поза увагою покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підтвердили, що відповідач з дружиною та дитиною тривалий час проживає у спірному будинку, де зробив ремонт та оплачує комунальні послуги; а також пояснення позивача, який підтвердив факт реєстрації відповідача з родиною із 1996 року за його згоди, оплату ним частини комунальних послуг, ремонту будинку та вільний доступ до кімнат. При цьому позивач має намір продати будинок і наявність у ньому зареєстрованих осіб є головною причиною позову.

Відтак, втручання у його права вважає непропорційним, як з точки зору судової практики (постанова ВПВС №569/4373/16-ц від 21.08.2019), так і практики Європейського суду з прав людини («Кривіцька і Кривіцький проти України), яке підлягає відновленню.

За наслідками апеляційного розгляду справи просить стягнути з позивача на його користь судовий збір у розмірі 1261,20 грн.; орієнтовний розмір правничих витрат становить 10 000,00 грн. та буде доведений у порядку ч.8 ст.141 ЦПК України.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 01.02.2022 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду.

18.02.2022 до Харківського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як законне та обґрунтоване.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, сформованим 05.08.2022, визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Хіль Л.М., судді Дорош А.І., Дряниця Ю.В.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 18.01.2023 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

У зв`язку із тим, що суддя Хіль Л.М. звільнена з посади судді Полтавського апеляційного суду рішенням Вищої ради правосуддя №474/0/15-23 від 09.05.2023 та відрахована зі штату суду здійснено повторний авторозподіл справи, яким визначено головуючого суддю Пилипчук Л.І.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 18.05.2023 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

08.06.2023 представник відповідача - адвокат Крячко О.В. звернувся в апеляційний суд із клопотанням про приєднання до справи доказу - ухвали Харківського апеляційного суду від 05.04.2023 (справа №619/3770/20), якою вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 08.02.2021 стосовно ОСОБА_1 скасовано; на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України (в редакції Закону №1183-VIІ від 08.04.2014) звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження закрито./а.с.238-240/

У суді апеляційної інстанції відповідач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, наполягаючи на її задоволенні.

Позивач та його представник заперечили проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на неї.

Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09.11.2009 (справа №2-2380/2009) на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.7,8/

За вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_2 ; син ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області №4214 від 29.10.2018/а.с.9/; а також фактично проживає ОСОБА_5 , дружина власника, що зафіксовано Актом обстеження, складеним 26.08.2021 старостою смт.Пересічне./а.с.115/

На підтвердження стану здоров`я позивачем надано витяг з амбулаторної картки №89788 для МСЕК від 24.07.2019; копії виписки з історії хвороби №18958 за період з 26.06.2016 по 01.07.2016; №1804 за період із 27.02.2013 по 28.02.2013; №3324 (а/к 89788) за період із 21.01.2015 по 28.01.2015; №б/н за період із 13.09.2016 по 11.10.2016; №9.2124 за період із 10.02.2016 по 22.02.2016; №б/н за період із 18.06.2014 по 23.06.2014; №89788 станом на 19.08.2021/а.с.12-23, 117/; із 05.10.2021 позивач є інвалідом ІІ групи безтерміново, довідка МСЕК серії 12 ААВ №322093./а.с.120/

Також позивачем надано докази на підтвердження оплати ним комунальних послуг; припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця 10.07.2014, про що внесено запис №3001405; отримання пенсії, фотознімки будинку та зафіксовані побої./а.с.111-112, 113, 116, 124-132/

Постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 26.12.2017 (справа №619/4342/17) визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченої ч.1 ст.173-2 КУпАП; накладено адміністративне стягнення у вигляді 30 год. громадських робіт./а.с.76/

Постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 19.10.2018 (справа №619/4213/18) притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн./а.с.75/

Постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 19.10.2018 (справа №619/4214/18) притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.173-2 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 170,00 грн./а.с.39/

Вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 08.02.2021 (справа №619/3770/20) ОСОБА_1 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 задоволено частково; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн. У іншій частині позову відмовлено./а.с.154-157/

У судовому засіданні допитано свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 /а.с.85, 96, 161/

Задовольняючи вимоги позову, районний суд виходив із підстав доведеності належними доказами того, що відповідач чинить перешкоди у проживанні позивача у спірному будинку, що порушує права власника володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції не погоджується з таких підстав.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За змістом частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними (ст.157, ч.1 ст.116 ЖК УРСР).

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (стаття 64 ЖК УРСР).

Відповідно до роз`яснень, даних у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», під заходами запобігання і громадського впливу маються на увазі, зокрема, попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, товариськими судами.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві"рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України»).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві".

При цьому втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відтак, позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції установлено, що позивач є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де разом із ним зареєстрований та проживає його син, ОСОБА_1 , відповідач у справі.

Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу між сторонами дійсно існують неприязні відносини та мають місця конфлікти, що не заперечується жодною зі сторін. Проте доказів систематичного порушення відповідачем правил співжиття з позивачем, останнім суду не надано, як і не доведено вжиття заходів їх недопущення, як передумови застосування положень статті 116 ЖК УРСР.

Суд першої інстанції викладеного не врахував та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість підстав виселення відповідача належними доказами, якими не можуть бути постанови суду від 26.12.2017 (справа №619/4342/17) від 19.10.2018 (справа №619/4213/18) про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч.ч.1, 2 ст.173-2 КУпАП, оскільки на момент звернення позивача в суд із цим позовом, відповідач, у розмінні ст.39 КУпАП, вважається таким, що не був підданий адміністративному стягненню.

При цьому, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що на момент постановлення оскаржуваного судового рішення вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 08.02.2021 (справа №619/3770/20) не набув чинності та у подальшому, ухвалою Харківського апеляційного суду від 05.04.2023, був скасований; на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України (в редакції Закону №1183-VIІ від 08.04.2014) ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності; кримінальне провадження закрито./а.с.238-240/ До того ж обставини, ним, вирок, встановлені, не стосувалися особи позивача, а тому не мали істотного значення у цій справі.

Приєднані позивачем докази, а саме, копії амбулаторної картки хворого №89788 для МСЕК від 24.07.2019 та виписок із історії хвороби свідчать про його загальний стан здоров`я, починаючи із 2014 року, та потребу в лікуванні, але не доводять істотність його погіршення через винну, протиправну поведінку відповідача. Тоді як посилання позивача на те, що відповідач не приймає участі в утриманні будинку, його ремонті та оплаті комунальних послуг не підтверджені належними доказами, якими не можуть бути окремі платіжки і фотознімки будуть, та мають самостійний спосіб врегулювання, не пов`язаний із цим спором.

Із огляду на викладене, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження систематичного порушення відповідачем правил співжиття з позивачем у належному йому будинку, установивши, що разом із відповідачем у спірному будинку також проживає його неповнолітня дитини, колегія суддів, оцінюючи його виселення на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, не вбачає підстав для задоволення вимог позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Стосовно розподілу судових витрат, колегія суддів приймає до уваги наступне.

За змістом пункту дев`ятого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ групи, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Згідно довідки МСЕК серії 12 ААВ №322093 ОСОБА_2 із 05.10.2021 є інвалідом ІІ групи безтерміново./а.с.120/

Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави./а.с.201/

Керуючись ст.ст.367,368, 374, 376 п.п.3,4, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 грудня 2021 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення - відмовити.

Судові витрати ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 261,20 грн. компенсувати за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.01.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді А.І. Дорош

Ю.В. Дряниця