Номер провадження: 22-ц/813/180/24
Справа № 522/6490/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Куценко Оксана Іванівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

16 квітня 2019 року до суду надійшов позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Куценко Оксани Іванівни, за яким просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 червня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценко О.І., зареєстрований в реєстрі за №1046.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Куценко О.І. про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та суд дійшов помилкових висновків про неналежний спосіб захисту порушеного права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 травня 2023 року залучено до участі у справі замість померлої ОСОБА_2 в якості процесуального правонаступника ОСОБА_1 .

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 931, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 .

Згідно із позову, ОСОБА_1 є власником квартири за АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 16.05.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Заботкіною Т.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №5-1398.

Між тим, суд першої інстанції правильно вбачав, що на підставі договору купівлі продажу від 29 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1020, ОСОБА_1 є власником не квартири, а нежилих приміщень промтоварного магазину, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 .

Також під час розгляду справи судом першої інстанції правильно встановлено, що 15 листопада 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Васильєвою С.В., зареєстрований в реєстрі за № 259, за умовами якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар приміщення горища, загальною площею 150 кв.м., що розташоване в будинку під АДРЕСА_4 .

Вищевказане приміщення горища належало ОСОБА_3 на підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 12.09.2007 (справа № 2-7814/07), зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.10.2007 за реєстраційним № 20609601, номер запису 570, в книзі 69 неж-93, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16248296, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 11.10.2007 року.

07 травня 2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір № СМ-SМЕ502/100/2008, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надано кредит у розмірі 53850 дол. США.

У забезпечення належного виконання зобов`язань 07.05.2008 між банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки № РМ-SМЕ502/100/2008, предметом якого є нерухоме майно, а саме: приміщення горища, загальною площею 150 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2008 року по справі № 2-7086/2008 за позовом ОСОБА_3 до Приморської районної адміністрації Одеської місцевої ради визнано за ОСОБА_3 право власності на реконструйовану дворівневу квартиру по АДРЕСА_4 загальною площею 292,2 кв.м., жилою площею 250,7 кв.м., підсобною площею 40,2 кв.м. і корисною площею 290,9 кв.м., яка в цілому складається з: восьми жилих кімнат площею 11,60 кв.м., 25,60 кв.м., 17,90 кв.м., 65,50 кв.м., 84,80 кв.м., 11,90 кв.м., 23,10 кв.м. і 10,30 кв.м.; двох санвузлів площею 3,8 кв.м. і 6,8 кв.м.; котельної площею 2,6 кв.м.; коридору площею 20,2 кв.м.; балкону площею 1,3 кв.м.; підсобного приміщення площею 6,8 кв.м..

Таким чином, до складу реконструйованої дворівневої квартири АДРЕСА_4 загальною площею 292,2 кв.м. увійшло приміщення горища загальною площею 150 кв. м..

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року скасовано рішення Приморського районного суду від 12.09.2007 по справі №2-7814/07, яким за ОСОБА_3 було визнано право власності на приміщення горища, площею 150 кв. м, в буд. АДРЕСА_4 .

Також із матеріалів справи вбачається, що згідно із договору купівлі-продажу, укладеного 30.06.2017 ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з восьми житлових кімнат, житловою площею 251,2 кв. м., загальною площею 295 кв. м., посвідченого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценко О.І., зареєстровано в реєстрі за № 1046. Зазначена квартира належала ОСОБА_3 на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2008 року по справі № 2-7086/2008.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з восьми житлових кімнат, житловою площею 251,2 кв. м., загальною площею 295 кв. м., до складу якого входить спірне горище, наразі зареєстровано за ОСОБА_4 .

Вирішуючи спір суд першої інстанції вмотивовано виходив із наступного.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зміст допоміжних приміщень багатоквартирного будинку розкрито у Законах України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Так, допоміжні приміщення багатоквартирного будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Частина 2 статті 382 Цивільного кодексу України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, власникам квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності належать приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 р. № 4-рп/2004 надано офіційне тлумачення положень ст.ст. 1, 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". В цьому Рішенні зазначається, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткової дії, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України).

За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Позивачі вважають, що оскаржуваний договір купівлі-продажу від 30.06.2017 року має бути визнаний недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, суперечить чинному законодавству; до складу відчужуваного майна ввійшла нерухомість, яка є спільною власністю мешканців будинку та які згоди на те відчуження не надавали; відчужуване реконструйоване майно є самочинним будівництвом.

Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Між тим, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини 1 ст.216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене в того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (ч.1 ст.388 ЦК).

Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вбачав, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту прав.

Як зауважив Верховний Суд у постанові від 28 травня 2020 року у справі № 910/7164/19, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Крім того не має значення посилання позивачів на те, що ОСОБА_3 здійснила реконструкцію без відповідного дозволу, оскільки з цього приводу є судове рішення. Крім того ОСОБА_1 безпідставно посилається на порушення її права як власника квартири АДРЕСА_5 , оскільки судом першої інстанції правильно встановлено, що вона нею не володіє.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Враховуючи вищевикладене та підстави, з яких заявлений позов, зважаючи на те, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 квітня 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк