КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/2921/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4418/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Тищенко Кристіни Олександрівни в інтересах акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2023 року у складі судді Мерзлого Л.В.,

у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа: ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2014 року акціонерне товариство «Сенс Банк» (АТ «Сенс Банк») звернулося у суд із позовом у якому з урахуванням заяви про уточнення вимог, просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за договором кредиту №400/57/06-Пі від 13 жовтня 2006 року, за період з 01 листопада 2014 року по 18 березня 2015 року в сумі 117 698,76 дол. США, а з ОСОБА_1 заборгованість по договору кредиту № 400/57/06-Пі від 13.10.2006, яка станом на 31 жовтня 2014 року становить 215 227,93 дол. США. Вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі кредитного договору № 400/57/06-Пі від 13.10.2006, укладеного між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 , останній отримав кредит у вигляді грошових коштів на суму 210 000 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 13,5 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 12.10.2021.

Цього ж дня, в якості забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором кредиту № 400/57/06-Пі від 13.10.2006, між ПАТ "Укрсоцбанк", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 26/П-08.

Станом на 19.03.2015 відповідачем не виконуються умови погашення кредиту і заборгованість перед ПАТ "Укрсоцбанк" становить 346 806,11 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 8 079 468 грн 04 коп.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07.07.2015 позов ПАТ "Укрсоцбанк" про стягнення з відповідачів заборгованості задоволено.

Ухвалою Ірпіньського районного суду Київської обл. від 21.06.2016 заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом, у якому просила суд визнати припиненою поруку за договором поруки від 13 жовтня 2006 року № 26/П-08, що був укладений між ОСОБА_2 , АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ "Сенс Банк" та ОСОБА_1 .

Зазначала, що 13.10.2006 між ОСОБА_2 , АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 26/П-08, згідно умов якого поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед кредитором за виконання позичальником своїх, що випливають з укладеного між ними та договору кредиту № 400/57/06-Пі від 13 жовтня 2006 року. Укладеним договором поруки було забезпечено виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, що мав отримати позичальник в сумі 210 000 доларів США до 10-го числа (включно) кожного місяця, згідно з графіком. Позивач за первісним позовом у заявленому позові просить стягнути солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованість за кредитним договором в розмірі - 346 806,11 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 8 079 468 грн 01 коп., а також судовий збір в сумі 3 654 грн, оскільки відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав.

Зазначено, що договір поруки не містить встановленого строку, після якого порука припиняється. Вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинна бути пред`явлена в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Вказано, що вимога до поручителя про виконання взятого ним зобов`язання повинна бути пред`явлена в межах терміну дії поруки (6 місяців, 1 року або будь-якого іншого терміну, встановленого сторонами в договорі). А тому, не пред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для її припинення, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

Зазначає, що останній платіж позичальником ОСОБА_1 був здійснений 29.05.2009, черговий платіж по виконанню основного зобов`язання по строку 11.06.2009 не виконано, а тому вважала, що ПАТ "Укрсоцбанк", звернувшись до поручителя з позовом у квітні 2015 року, пропустив передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк, а тому наявні підстави для визнання поруки припиненою.

Під час провадження справи в районному суді, позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, у якій банк просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по платежах, яка виникла за період з 01.11.2014 по 18.03.2015 у сумі 117698,76 дол США та складається з : строкової заборгованості - 97968 дол.США, 8991,2 дол.США - заборгованості по відсотках, 10079,44 дол.США - пені за несвоєчасне повернення кредиту та 660,12 дол.США - пені за несвоєчасне повернення відсотків. Заборгованість, яка станом на 31.10.2014року становить 215227, 93 дол. США та складається із : заборгованості по тілу кредиту - 75775 дол. США, 115322,89 дол. США - заборгованості по відсотках, 9628,58дол.США - пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту та 14501,46дол.США - пені за несвоєчасне повернення відсотків, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 (а.с.239-252 т.1).

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2023 року в задоволенні позову АТ «Сенс Банк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Тищенко К.О. в інтересах АТ «Сенс Банк» не погоджуючись з оскаржуваним рішенням суду просила його скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення основного позову та відмову в зустрічному.

Вказано що районний суд, приймаючи рішення, вважав звернення у суд з позовом після спливу передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України строку, проте не врахував, що в п. 1 договору поруки від 13.10.2006 та в п. 12.1. кредитного договору чітко встановлений строк виконання основного зобов`язання - 12.10.2021.

Зазначено, що оскільки кредитним договором і договором поруки встановлений строк виконання основного зобов`язання, всі посилання позивача за зустрічним позовом на припинення поруки, з підстав непред`явлення вимоги до нього протягом одного року від дня укладення договору поруки є безпідставними та такими, що суперечать умовам договору поруки та нормам цивільного законодавства. Відтак, строк виконання основного зобов`язання згідно з кредитним договором та договором поруки, підписаними з позичальником та поручителем відповідно, встановлений 12.10.2021, на момент пред`явлення позову не могли сплинути, оскільки строк виконання основного зобов`язання навіть ще не настав.

Також вказано, що оскільки позов до суду подано в межах строку позовної давності, тому зобов`язання поручителя за договором поруки по платежах за графіком погашення є чинними за період, починаючи з листопада 2014 року. Позов до поручителя подано у квітні 2015 року, тому відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України зобов`язання поручителя щодо погашення платежів, встановлених у графіку по кредитному договору є чинними в межах шестимісячного строку, що передує зверненню банком до суду.

На підкріплення своїх доводів скаржник послався зокрема на практику Верховного Суду України висловлену в постанові від 24.02.2016 по справі № 6-2239цс15, Верховного Суду в постановах від 12.04.2018 справа № 464/7586/16-ц, від 21.02.2018 справа № 756/11318/15-ц, від 25.01.2018 справа № 569/3799/14-ц, від 08.02.2018 справа № 127/8315-16-ц, від 31.10.2018 справа № 761/839/16-ц.

Окрім того, не погоджується з тим, що банківська виписка не є первинним документом, що засвідчує операцію з видачі кредитних коштів, а є обліковим документом банку, оскільки виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Тобто дана виписка також є належним і допустимим доказом на підтвердження факту видачі кредитних коштів.

Позивач вважає, що у кредитному договорі сторони погодили всі істотні умови, необхідні для даного виду договорів, наявні фактичні дані щодо його виконання обома сторонами, а також прийняття сторонами умов кредитного договору діями, тому підстави вважати договір неукладеним відсутні.

Що стосується долученого до справи дублікату заяви про видачу готівки, то оригінал даного документу був збережений у електронному вигляді, як і передбачено положенням Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5.

У відзивах на апеляційну скаргу представника позивача за зустрічним позовом та відповідачі ОСОБА_2 й ОСОБА_1 просили залишити без змін рішення районного суду, а апеляційну скаргу, як необґрунтовану, без задоволення.

Колегія суддів вислухавши представникаАТ «Сенс-Банк» адвоката Пересунька С.С., який просив апеляційну скаргу задовольнити, адвоката Білошапку О.В. в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 , які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі справи убачається, що 13.10.2006 між АКБ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 укладено договорі кредиту № 400/57/06-Пі" відповідно п. 1.1 якого сторони визначили, що кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового користування грошові кошти в сумі 210 000 доларів США, з оплатою 13,5 % річних за користування кредитом щомісячно та порядком повернення суми кредиту до 10 числа кожного місяця згідно графіку з кінцевим терміном повернення заборгованості до 12.10.2021 (а.с. 5-7 т. 1.).

Порядок надання кредиту та сплати процентів за користування кредитом за цим договором, зазначені у статті 2 договору кредиту.

Пунктом 1.2. договору кредиту № 400/57/06-ПІ від 13.10.2006 передбачено, що кредит надається позичальнику на поточні потреби.

Згідно п. 2.1 даного договору визначено, що надання кредиту на поточні потреби проводиться шляхом видачі позичальнику готівкових грошей. Моментом (днем) надання кредиту вважається день видачі позичальнику готівкових грошей в сумі кредиту (п. 2.2 договору кредиту).

Згідно п. 2. 3 договору кредиту № 400/57/06-ПІ від 13.10.2006 року моментом (днем) повернення кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки кредитора суми кредиту, нарахованих процентів за користування кредитом, можливих пень та штрафів, визначених цим договором, якщо інше не випливає з умов цього договору.

Відповідно до матеріалів, зі змістом кредитного договору 13.10.2006 була ознайомлена ОСОБА_2 , як дружина позичальника й зробила на ньому власноручний підпис про згоду на укладення відповідачем указаного договору та те, що з умовами кредитного договору ознайомлена (а.с. 6 т.1).

У забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту № 400/57/06-Пі від 13.10.2006 між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк", позичальником та поручителем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 26/П-08 від 13.10.2006 відповідно до п. 1.1 якого поручитель зобов`язалися перед кредитором відповідати за виконання зобов`язань перед кредитором з укладеного між позичальником та кредитором договору кредиту, на суму 210 000 дол. США на додатково відповідачі були ознайомлені з графіком платежів, відповідно до яких у період з листопада 2006року по вересень 2021 року щомісячно на погашення заборгованості по кредиту сума платежу становить 1167 дол.США (а.с.8,9 т.1).

Згідно з п. 3.1.2 вказаного договору у випадку порушення будь - якого обов`язку з забезпечених порукою зобов`язань поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором як солідарний боржник.

Установлено, що 03.10.2014 до договору кредиту між його сторонами було укладено договір про внесення змін №1 до договору кредиту № 400/57/06-Пі, відповідно до якого якщо позичальник протягом строку дії цього договору про внесення змін (до 30.09.2015) здійснить одноразовий платіж у сумі від 80 дол. США до 829 дол. США, то такий платіж направляється на погашення заборгованості за кредитом. Якщо позичальник здійснить одноразовий платіж в сумі від 830 дол. США і більше, то позичальник набуває права анулювання нарахованих та не сплачених відсотків у сумі, що дорівнює сумі здійсненого платежу, але не більше фактичного залишку на відповідних рахунках обліку нарахованих відсотків на дату здійснення вищезазначеного платежу.

Інші умови договору кредиту залишаються незмінними і діють в частині, що не суперечить даному договору про внесення змін, при цьому, сторони підтверджують за ними свої зобов`язання (п.3 договору про внесення змін).

Відповідно до доповнень до договору кредиту, з його змістом була ознайомлена ОСОБА_2 , як дружина та поручитель та надала згоду на внесення позичальником змін до договору, що ним оформлені (а.с. 90-92 т.2).

Відповідно до справи, протоколом № 2/2022 позачергових загальних зборів акціонерів акціонерного товариства «Альфа - Банк» від 18.08.2022 змінено найменування АТ «Альфа Банк» на АТ «Сенс Банк» (а.с.114-119 т.3).

Ухвалами Ірпінського міського суду Київської області від20.01.2023 змінено найменування позивача у справі за позовом АТ "Альфа Банк" на АТ "Сенс Банк", а у справі за зустрічним позовом замінено відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» на АТ «Сенс Банк» (а.с. 124-125 т.3).

Відповідно до висновку експерта № 06/19 судово-економічної експертизи від 23.01.2019, складеного експертом ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» Тихоненко І.П., за результатами дослідження визначити, яка сума кредитних коштів в доларах США (еквівалент у гривнях) була фактично видана ОСОБА_1 по кредитному договору № 400/57/6-Пі, укладеному з АКБ "Укрсоцбанк" 13 жовтня 2006 року, та, відповідно, дату виникнення простроченої заборгованості по ньому, суму сплачених коштів та фактичну заборгованість не вдалося за можливе в зв`язку з відсутністю в наданих на дослідження матеріалах первинних документів, регістрів обліку АКБ «Укрсоцбанк» щодо операцій з погашення заборгованості по кредитному договору (а.с. 45-54 т.2).

Згідно долученого до справи висновку № 14/120 за результатами проведення додаткової судово-економічної експертизи від 28.01.2020 складеного експертом ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» Тихоненко І.П. визнано за неможливе установити суму кредитних коштів, фактично виданих ОСОБА_1 , а також дату виникнення заборгованості по кредитному договору № 400/57/6-Пі від 13 жовтня 2006 року станом на 19 березня 2015 року по тілу кредиту, відсоткам по кредиту та пені з урахуванням умов кредитного договору та коштів, сплачених позичальником, з причин відсутності обсягу повної інформації в документах бухгалтерського обліку позивача щодо обліку заборгованості.

Станом на 19 березня 2015 року по кредитному договору № 400/5 7/6-Пі було сплачено 121 882,36 дол. США, в т.ч.: тіло кредиту - 36 177 дол. США; проценти - 85 309,65 дол. США; пеня - 395,71 дол. США. Згідно квитанцій, наявних в матеріалах справи, позичальником ОСОБА_1 було сплачено проценти за кредитним договором №400/57/6-Пі в загальній сумі 2 400 дол. США. (а.с. 110-123 т.2).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість і відповідність нарахованої заборгованості за договором кредиту № 400/57/06-Пі від 13.10.2006 на час звернення до суду, її розмір та складові частини, а також враховуючи ту обставину, що при проведенні судово-економічної експертизи встановлено відсутність обсягу повної інформації в документах бухгалтерського обліку позивача щодо обліку заборгованості та суперечливі і неузгоджені дані щодо відображення заборгованості в наявних документах між собою та з умовами кредитного договору, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог АТ "Сенс Банк" щодо стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, враховуючи наступне.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів,

Установлено, що 13.10.2016 між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого сторони визначили, що кредитор надає позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 210 000 доларів США, з оплатою 13,5 % річних за користування кредитом щомісячно та кінцевим терміном повернення кредиту до 12.10.2021.

Окрім цього, згідно доданого до договору графіку платежів, з яким ОСОБА_1 погодився, саме кредитні кошти, на загальну суму 210 000 дол. США підлягали до сплати протягом 2006-2021 років шляхом внесення щомісячного платежу по 1167 дол. США. (а.с.5-7 т.1).

Про суму наданої банком позики, в розмірі 210 000 дол. США було зазначено і в договорі поруки, укладеному на забезпечення виконання зобов`язань боржника між банком та ОСОБА_2 , а також позичальником ОСОБА_1 .

Відповідно до долученої до справи копії заяви про видачу готівки № 105 від 13.10.2006 видно, що 13.10.2006 у касі №37 Київської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» згідно договору кредиту №400/57/06/Пі від 13.10.06 ОСОБА_1 отримав готівкові кошти: загальна сума 210 000 дол.США, еквівалент 1 060 500 грн, про що поставив підпис. Такі дії позичальника засвідчено підписами відповідальних працівників банку - контролером, бухгалтером та касиром. А відповідність копії заяви про видачу готівки оригіналу засвідчено головним економістом банку 13.10.2006 (а.с.128 т.1).

Установлено, що ОСОБА_1 не належним чином та не в повному обсязі виконувалися зобов`язання, у зв`язку з чим згідно даних долученого до справи розрахунку заборгованості станом на 19.03.2015 заборгованість по платежах за період з 01.11.2014 по 18.03.2015 становить 117698,76 дол США, яка складається з: строкової заборгованості - 97968 дол.США, 8991,2 дол.США - заборгованості по відсотках, 10079,44 дол.США - пені за несвоєчасне повернення кредиту та 660,12 дол.США - пені за несвоєчасне повернення відсотків. За період станом на 31.10.2014 заборгованість становить - 215227, 93 дол. США та складається із : заборгованості по тілу кредиту - 75775 дол. США, 115322,89 дол. США - заборгованості по відсотках, 9628,58дол.США - пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту та 14501,46дол.США - пені за несвоєчасне повернення відсотків (а.с.239-252 т.1).

Визнаючи недоведеним отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, у сумі 210 000 дол. США, районний суд виходив з того, що позичальник оспорював суму коштів, зазначених у долученій до справи копії заяви та вказував про отримання лише 40 000 дол. США, в той час як до справи долучено не оригінал, а копію документу про видачу позичальнику кредитних коштів, що виключає можливість установити дійсну суму кредиту, отриману позичальником (а.с. 128 т.1).

Проте залишив суд поза увагою пояснення представника позивача про те, що даний документ - заяву про видачу готівки №105 від 13.10.2006 збережено в електронному вигляді, відповідно до якого й було сформовано копію такої заяви позичальника та долучено до справи.

Залишив суд поза увагою та не дав належної оцінки у судовому рішенні тій обставині, що відповідно до справи, кредитний договір про отримання 210 000 дол. США кредитних коштів, підписано, факт укладення кредитного договору та отримання кредиту, в сумі 210 000 дол. США, позичальником в установленому законом порядку не оспорено.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в Главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17.

У статті 204 ЦК Українипередбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Між тим районний суд, ухвалюючи рішення указаний висновок Верховного Суду не урахував й дійшов передчасного висновку про недоведеність вимог позову щодо отримання ОСОБА_1 у банку в кредит 210 000 дол. США. Кредитний договір є чинним, його дійсність не оспорено, а тому і підлягає виконанню у відповідності до викладених у ньому умов.

Як свідчать долучені до справи матеріали, протягом тривалого періоду часу позичальником виконувалося зобов`язання, на виконання умов договору здійснювалися платежі, останній з яких на погашення тіла кредиту, в сумі 80 дол. США внесено 03.10.2014, а відсотків - у сумі 610 дол. США 13.09.2013 (а.с.243,244 т.1).

Отже, відповідачами не спростовано презумпцію правомірності правочину, визначену положеннями ст.204 ЦК України, а тому обов`язки, що виникли внаслідок його укладення, підлягають безумовному виконанню.

За таких обставин, колегія суддів визнає безпідставними, необґрунтованими твердження ОСОБА_1 про отримання ним у позику не 210 000 дол. США, а 40 000 дол.США.

У судовому рішенні районний суд зазначив, що співставляючи висновки судової економічної експертизи щодо рахунків, на яких має обліковуватись сума простроченої заборгованості (2207), проценти (2208) з даними передавального акту АТ «Альфа-Банк», складеного внаслідок реорганізації АТ «Укрсоцбанк», у зв`язку з чим дійшов висновку, що в передавальному акті наявна інформація про прийняту заборгованість новим кредитором лише по рахунку 2208, в той час як будь-якої інформації щодо передання суми простроченої заборгованості та не сплачених процентів за кредитом, позивачем не надано.

Разом з тим, суд першої інстанції неналежно дослідив висновок експерта, зокрема, № 14/20 за результатами проведення додаткової експертизи від 28.01.2020, у якому викладено зміст Інструкції про застосування плану рахунків бухгалтерського обліку у банках України, затвердженого постановою Правління НБУ №280 зареєстрованої в МЮ України 26.07.2004 № 919/9518 та роз`яснено, що прострочена заборгованість за кредитами на поточні по треби що надані фізичним особам, обліковується на рахунку 2207, облік нарахованих доходів за кредитами на поточні потреби що надані фізичним особам (проценти за кредитом) ведеться на рахунку 2208 (а.с. 120 т.2).

Районний суд не врахував обставини справи та у повному обсязі не дослідив мотивувальну частину висновку, в той час як експерт указав, що заборгованість за довгостроковими кредитами на поточні потреби що надані фізичним особам обліковується на рахунку 2203, а прострочені нараховані доходи за кредитами на поточні потреби що надані фізичним особам (прострочені проценти) обліковуються на рахунку 2209 (а.с. 118 т.2).

Установлено, що позичальником отримано кредитні кошти 13.06.2006 зі строком їх повернення до 12.10.2021, тобто на 15 років. Отже, указаний кредит є довгостроковим й факт його передачі від ПАТ «Укрсоцбанк» охоплюється рахунком 2203, про що відображено у передавальному акті, рівно як і міститься інформація про передачу заборгованості у відповідності до рахунку 2209 (прострочені проценти) (а.с.166 т.2).

Визнаючи недоведеним розмір кредитної заборгованості, заявлений банком у розрахунку, суду першої інстанції зазначив про відсутність належного обліку банківських операцій та первинних документів, проте не дослідив зміст кредитного договору, виписки з особового рахунку позичальника, а також складений банком за результатами виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору розрахунок заборгованості.

Встановивши, що сторони кредитного договору, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов договору, 13 жовтня 2016 року цей договір підписали, банк виконав свій обов`язок щодо видачі коштів позичальнику шляхом передачі цих коштів на користь ОСОБА_1 , у зв`язку з чим, колегія суддів дійшла висновку, що у останнього з цього моменту виник обов`язок повернути кошти та сплатити проценти на умовах, передбачених кредитним договором.

Фактичні дії сторін свідчать про те, що договір було укладено, а визнання договору неукладеним може мати місце н стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Установлено, що кредитний договір учасниками угоди, а також поручителем підписано, тобто підтверджено його умови.

Матеріали справи свідчать, що боржником більше двох років - з листопада 2006 по лютий 2009 року, бездоганно виконувалися умови договору й щомісячно вносився визначений умовами кредитного договору платіж у сумі 1167 дол США, розрахунок якого проведено з урахуванням кредиту, у розмірі 210 000 дол. США.

Установлено, що в подальшому зобов`язання виконувалися неналежно та не у повному обсязі вносилися платежі й 03.10.2014 між банком та ОСОБА_1 з чим повністю погодилася відповідачка ОСОБА_2 , було підписано додаткову угоду до кредитного договору, якою передбачено зміну черговості погашення заборгованості на період до 30.09.2015 й на її виконання позичальником того ж дня - 03.10.2014, внесено платіж по сплаті заборгованості по тілу кредиту, в сумі 80 дол. США (а.с.90-92 т.2, а.с.243 т.1).

За таких обставин, колегією суддів визнаються безпідставними, неспроможними твердження ОСОБА_1 , з якими помилково погодився й районний суд, про доведеність отримання позичальником кредиту лише в сумі 40 000 дол. США, а не 210 000 дол. США, як установлено матеріалами справи та невнесення 03.10.2014 платежу, в сумі 80 дол. США.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою - третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (правовий висновок (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 753/23979/15-ц; у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц).

Відмовляючи у задоволенні основного позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, суд першої інстанції не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично ухилився від вирішення спору по суті.

Згідно зі ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що застосування норм права, оцінки доказів є прерогативою лише суду, а не експерта. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначитись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору, а не лише виключно експертним шляхом.

Колегія суддів вважає, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Як зазначалося раніше, у договорі №1 03.10.2014 про внесення змін до договору кредиту № 400/57/06-Пі, сторони узгодили відповідно до якого якщо позичальник протягом строку дії цього договору про внесення змін (до 30.09.2015) здійснить одноразовий платіж у сумі від 80 дол. США до 829 дол. США., то такий платіж направляється на погашення заборгованості за кредитом.

З наданого банком до розрахунку заборгованості вбачається, що у період з листопада 2006 по 03.10.2014 від позичальника надходили платежі й останній платіж на погашення тіла кредиту з урахуванням доповнень та змін до кредитного договору, було внесено 03.10.2014 в сумі 80 дол. США, а по відсотках - 13.09.2013, в сумі 610 дол.США (а.с. 239-252 т.1).

Згідно даних розрахунку, починаючи з березня 2009 року ОСОБА_1 вносив платежі з порушенням строків їх внесення, визначених умовами договору й починаючи з квітня 2014 року в межах шестимісячного строку, банк проводить нарахування пені.

За таких обставин наявні підстави вважати доведеним розмір заборгованості, установлений банком у розрахунку, яка складається із заборгованості по кредиту, по відсоткам за користування кредитом і пені (а.с. 239-252 т.1).

Колегія суддів відхиляє висновок судової економічної експертизи № 06/19 від 23.01.2019, та висновок додаткової судово-економічної експертизи № 14/120 від 28.01.2020, складених експертом ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» Тихоненко І.П., остільки вони не мають заздалегідь встановленої сили, та спростовуються встановленими судом обставинами, зокрема фактом укладення договору між сторонами, фактом отримання коштів позичальником, умовами укладеного між сторонами договору зі змінами та доповненнями, договором поруки, а також розрахунком заборгованості.

До того ж, у вказаному висновку з доповненнями до нього не враховано всі платежі, здійснені боржником на виконання умов договору, а платежі від 10.02.2009 та 13.01.2009, враховані банком по сплаті тіла кредиту, у висновку враховано як погашення заборгованості по тілу кредиту, що в свою чергу, вплинуло в тому числі й на розмір пені. Отже, указаний висновок експертизи з доповненнями до нього колегія суддів не може визнати належним та допустимим доказом по справі.

Що стосується вимог зустрічного позову про визнання поруки припиненою, підлягає врахуванню наступне.

Так, задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на їх доведеність та обґрунтованість, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ч. 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частина 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Отже, строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

У ч. 4 ст. 559 ЦК України зазначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Тобто, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

У відповідності до ст. 263 ЦПК України, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в Постановах Верховного Суду.

Так, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу строку за ч.4 ст.559 ЦК України з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Вказана правова позиція висловлена і в постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року № 6-1455цс17, постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 № 6-981 цс 16, постанові Верховного Суду України від 29.03.2017 по справі № 6-3087цс 16, в яких були встановлені подібні правовідносини.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Так, кредитним договором і договором поруки встановлений строк виконання основного зобов`язання - 12.10.2021, а отже посилання позивача за зустрічним позовом на припинення поруки з підстав непред`явлення вимоги до нього протягом одного року від дня укладення договору поруки є безпідставними та такими, що суперечать умовам договору поруки та нормам цивільного законодавства.

Таким чином, строк виконання основного зобов`язання згідно з кредитним договором та договором поруки, підписаними з позичальником та поручителем відповідно, встановлений 12.10.2021, на момент пред`явлення позову не могли сплинути, оскільки строк виконання основного зобов`язання навіть ще не настав.

Відповідно до долученого до справи розрахунку заборгованості, останній платіж на виконання зобов`язання боржником було внесено 03.10.2014, а з позовом у суд позивач звернувся у квітні 2015 року, що свідчить про відсутність правових підстав до визнання поруки припиненою в частині платежів, рівно як і застосування строку позовної давності в частині зобов`язання ОСОБА_1 .

Отже, зобов`язання поручителя за договором поруки по платежах з урахуванням позовних вимог, охоплюється періодом, починаючи з 01.11.2014 по 18.03.2015.

Убачається, що позов до поручителя подано у квітні 2015 року, тому відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України зобов`язання поручителя щодо погашення платежів, встановлених у графіку по кредитному договору є чинними в межах шестимісячного строку, що передує зверненню банком до суду.

Окрім цього, відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16 позовна вимога про визнання договору поруки припиненим є неналежним способом захисту прав та інтересів поручителя.

Отже, правові підстави до задоволення вимог зустрічного позову про визнання договору поруки припиненим, відсутні.

Між тим, зазначене залишилося поза увагою суду першої інстанції й врахування під час вирішення заявленого по справі спору.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Колегія суддів вважає, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором та підстави до стягнення її солідарно й з поручителя, з урахуванням вимог позову.

Доводи апеляційної скарги знайшли свої підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення по справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог, заявлених АТ«Сенс Банк» й відмови у задоволенні зустрічного позову.

Отже, з відповідачів солідарно на користь АТ «Сенс Банк» підлягає стягненню заборгованість за договором кредиту №400/57/06-Пі від 13 жовтня 2006 року, яка за період з 01 листопада 2014 роки по 18 березня 2015 роки становить 117 698,76 дол. США, та складається з: строкової заборгованості - 97968 дол.США, 8991,2 дол.США - заборгованості по відсотках, 10079,44 дол.США - пені за несвоєчасне повернення кредиту та 660,12 дол.США - пені за несвоєчасне повернення відсотків. А також з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» підлягає стягненню кредитна заборгованість, яка станом на 31.10.2014 становить 215227, 93 дол. США та складається із : заборгованості по тілу кредиту - 75775 дол. США, 115322,89 дол. США - заборгованості по відсотках, 9628,58дол.США - пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту та 14501,46дол.США - пені за несвоєчасне повернення відсотків.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов АТ «Сенс Банк» задоволено, а тому на користь АТ «Сенс Банк» пропорційно до задоволених вимог підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору: з ОСОБА_1 в сумі 8 378 грн 85 коп., а ОСОБА_2 - 1 716 грн 15 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Тищенко Кристіни Олександрівни в інтересах акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2023 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства «Сенс Банк» (, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) заборгованість за договором кредиту №400/57/06-Пі від 13 жовтня 2006 року, яка за період з 01 листопада 2014 роки по 18 березня 2015 роки складає 117 698,76 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства «Сенс Банк» (, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) заборгованість по договору кредиту № 400/57/06-Пі від 13.10.2006 року, яка станом на 31 жовтня 2014 року становить 215 227,93 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства «Сенс Банк» (, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору в сумі 8 378 грн 85 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства «Сенс Банк» (, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору в сумі 1 716 грн 15 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа: ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 січня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: