Номер провадження: 22-ц/813/4036/24
Головуючий у першій інстанції Громік Д.Д.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дабіжи Олени Анатоліївни на ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 11 січня 2024 року про відмову у видачі судового наказу по справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Дабіжа Олена Анатоліївна звернулась до Київського районного суду м. Одеси із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на її користь, на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не меньше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати подання заяви і до повноліття дітей.

Заява обгрунтована тим, що 07 червня 2016 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №686. У подружжя народилося двоє дітей: 01 грудня 2018 року ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Шлюб між подружжям не розірвано, проте наразі подружжя сімейних відносин не підтримує, спільні діти проживають разом з заявницею, боржник проживає окремо з 16 вересня 2022 року, у вихованні та утриманні дітей участі не приймає. Заявниця зазначила, що не має змоги самостійно утримувати двох малолітніх дітей, боржник отримує достатню заробітню плату, оскільки перебуває на військовій службі в Збройних Силах України на посаді командира військової частини НОМЕР_1 у військовому званні підполковник. Проте, боржник ігнорує виконання власних батьківських обов`язків. На підставі вказаного просила суд видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з моменту подання заяви і до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28.11.2023 року заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей передано на розгляд Малиновському районному суду м. Одеси.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 11 січня 2024 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з ОСОБА_2 на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - відмовлено.

Роз`яснено заявнику, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків. Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Ухвала мотивована тим, що відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України визначено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб. Зі змісту заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу вбачається, що заявником заявлено вимогу, яка не відповідає положенням п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України.

Враховуючи наведене, суд на підставі п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України відмовив у видачі судового наказу.

Не погодившись з ухвалою суду представник ОСОБА_1 адвокат Дабіжа Олена Анатоліївна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права просила ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 11 січня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що апелянтом виконано усі заявлені вимоги передбачені ЦПК України для видачі судового наказу. Заявлена ОСОБА_1 вимога полягає у стягненні аліментів у частці від заробітку (доходу) боржника. Тобто, незалежно від способу стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) платника аліментів або у твердій грошовій сумі, розмір присуджених до сплати аліментів не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Апелянт зазначає, що зазначення у прохальній частині заяви про мінімальний розмір таких аліментів не може бути підставою для відмови у видачі судового наказу, адже мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину встановлений вимогами ч.2 ст. 182 СК України. Таким чином, на думку апелянта, винесення судом першої інстанції ухвали про відмову у видачі судового наказу призвело до порушення базової, конституційної гарантії особи на судовий захист порушених прав, а також порушення ст. 6 Конвенції про захист парв людини і основоположних свобод.

27.02.2024 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява від ОСОБА_2 , в якій заявник посилається на недоречність видачі ОСОБА_1 судового наказу. В обгрунтування поданої заяви ОСОБА_2 посилається на те, що між ним та ОСОБА_1 була укладена усна домовленість про сплату аліментів на спільних малолітніх дітей у розмірі 20 000 грн. на місяць. Заявник зазначає, що свої зобов`язання щодо сплати аліментів виконує належним чином, щотижня переказує по 5000 грн. на рахунки, які зазначала ОСОБА_1 . Доказом вказаного є звіти банку, а також особиста переписка в месенджері вайбер, де ОСОБА_1 підтверджує, що гроші отримала. ОСОБА_2 зазначає, що окрім надсилання грошей, додатково сплачує медичне обслуговування дітей, купує ліки, одежу, іграшки, тощо. Заявник посилається на п.8 ч.1 ст. 165 ЦПК України та зазначає, що судовий наказ не може бути виданий, оскільки із поданої заяви ОСОБА_1 не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу. ОСОБА_2 також зазначає, що є інвалідом війни третьої групи та наразі офіційно не працевлаштований, тож єдиним джерелом його доходу є пенсія, з якої вже стягуються аліменти на утримання дитини-інваліда від першого шлюбу та його матері. На підставі вказаного вважає, що ОСОБА_1 слід відмовити у видачі судового наказу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, із наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини 1 статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції послався на те, що заява подана з порушенням вимог п.4. ч.1 ст. 161 ЦПК України.

З вказаним висновком погодитись неможливо, оскільки він не відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Порядок вирішення справ в наказаному провадженні законодавцем визначено в Розділі ІІ «Наказне провадження» ЦПК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Стаття 165 ЦПК України передбачає, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заява подана з порушенням вимог статтей 163 ЦПК України, заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; заявлено вимогу, яка не відповідає ст. 161 цього Кодексу; наявні обставини, передбачені частиною 1 статті 186 цього Кодексу; з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав передбачених п. п. 3-6 ч. 1 цієї статті; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; заяву подано з порушенням правил підсудності.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Відмовляючи у видачі судового наказу з вказаних підстав, суд першої інстанції лише послався на невідповідність заяви вимогам статті 161 ЦПК України, при цьому не конкретизував у чому вбачається така не відповідність.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , їхніми батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи, представник ОСОБА_1 адвокат Дабіжа Олена Анатоліївна у заяві просила суд видати судовий наказ, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з моменту подання заяви і до досягнення дітьми повноліття.

Відповідно до п. 4, 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано:

якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб;

заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині 2 статті 182 СК України.

Згідно з положеннями частини 2 статті 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Положеннями ЦПК України визначено процесуальний порядок розгляду цивільних справ й процесуальний закон не змінює мінімального розміру аліментів, визначеного СК України.

Тобто, мінімальний встановлений законодавством розмір стягуваних аліментів встановлений на рівні 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а тому колегія суддів вважає, що зазначення апелянтом в заяві про видачу судового наказу мінімальної межі стягуваних на утримання дитини аліментів замість зазначення верхньої межі (не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку) не свідчить про невідповідність заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу вимогам ст. 161 ЦПК України, а отже судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу.

Отже, вказане положення ч. 2 ст. 182 СК України є безспірною, встановленою державою правовою гарантією для неповнолітніх осіб, права яких не можуть бути обмежені внаслідок застосування того чи іншого виду судового провадження при вирішенні питання їх належного матеріального утримання. Мінімальне матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей у вказаному розмірі є законним обов`язком боржника.

Розмір аліментів встановлений матеріальним законом - СК України. ЦПК України визначено процесуальний порядок розгляду цивільних справ, та процесуальний закон не змінює мінімального розміру аліментів, визначеного СК України.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд під час розгляду вимог у порядку наказного провадження про видачу судового наказу дійшов передчасного висновку про відмову у його видачі, виходячи з надмірно формалізованих міркувань.

При цьому у практиці Європейського Суду з прав людини існує точка зору, що "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення ЄСПЛ у справах "Белеш та інші проти Чеської Республіки" 2002 року, "Волчлі проти Франції" 2007 року).

Вказані обставини та правові норми, які підлягають до застосування при їх врегулюванні дають підстави констатувати про наявність обґрунтованих підстав для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , оскільки судова колегія погоджується з доводами скарги щодо порушення процесуальних норм при постановленні оскаржуваної ухвали суду.

Разом з тим, матеріалами справи вбачається, що ОСОБА_2 заперечує право вимоги скаржниці ОСОБА_1 щодо видачі судового наказу про стягнення з нього аліментів на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 . В обгрунтування своїх заперечень заявник надав копії квитанцій про перерахування коштів на утримання своїх неповнолітніх дітей, а також надав особисту переписку зі скаржницею в вайбері, яка підтверджує про отримання нею грошових коштів. На підставі вказаного вважає, що судовий наказ не може бути виданий ОСОБА_1 на підставі п.8 ч.1 ст.165 ЦПК України. Вказані докази були подані до суду апеляційної інстанції 27.02.2024 року та не були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Апеляційний суд зазначає, що суд під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті, а лише наявність підстави для видачі судового наказу та відповідність заяви про його видачу певній формі та змісту.

Переглядаючи ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 11 січня 2024 року апеляційний суд перевіряє відповідність заявлених ОСОБА_1 вимог положенням п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України.

Подана заява ОСОБА_2 , в якій заявник заперечує щодо видачі судового наказу ОСОБА_1 про стягнення з нього аліментів на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 зі всіма долученими до заяви доказами є предметом розгляду суду першої інстанції. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні.

На підставі вищевказаного, апеляційний суд вважає, що викладення в прохальній частині заяви про видачу судового наказу застереження про стягнення аліментів на дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу боржника, але не менше визначеного законом розміру, жодним чином не вилинуло на можливість видачі судового наказу. Тому, апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу скасувати на направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

За вказаних обставин висновок суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу, є помилковим.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, апеляційний суд на підставі ст. 379 ЦПК України скасовує ухвалу суду першої інстанції і направляє справу для продовження розгляду до Малиновського районного суду м. Одеси.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дабіжи Олени Анатоліївни задовольнити.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 11 січня 2024 року скасувати, справу направити до Малиновського районного суду м. Одеси для продовження розгляду справи.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено: 12.04. 2024 року.

Головуючий: О.М.Таварткіладзе

Судді: А.П.Заїкін

С.О.Погорєлова