КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/4804/22-ц Головуючий у суді І інстанції Остапчук Т.В.
Провадження № 22-ц/824/1340/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у нерухомому майні,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у нерухомому майні.

Позов обґрунтували тим, що вони та відповідач є співвласниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , в таких частках:

ОСОБА_1 - 1/2 частка (28,55 кв. м);

ОСОБА_3 - 5/12 частки (23,79 кв. м);

ОСОБА_2 - 1/12 частка (4,758 кв. м).

В зазначеній квартирі проживає ОСОБА_3 , яка має незадовільний стан здоров`я у зв`язку з поважним віком (93 роки), та ОСОБА_1 разом зі своєю родиною, який самостійно доглядає за хворою матір`ю і несе обов`язок по утриманню квартири.

ОСОБА_2 проживав у цій квартирі лише в дитинстві, так як батьки забезпечили його в дорослому віці житлом - квартирою АДРЕСА_2 , яка належить йому на праві власності.

Оскільки 1/12 частка відповідача у спірній квартирі складає лише 4,758 кв. м від загальної площі, тобто є незначною, позивачі пропонували йому припинити його право власності на цю частку, попередньо отримавши від них грошові кошти в сумі 167 267,33 грн у вигляді ринкової вартості його частки у квартирі, проте згоди дійти не вдалося, адже відповідач забажав отримати 27 000 доларів США, мотивуючи це тим, що він взамін має придбати інше житло.

Виділити відповідачу, який має у власності інше нерухоме майно, його частку у спірній квартирі в натурі неможливо, спільне користування квартирою, яка має суміжно-прохідні кімнати, також є неможливим в тому числі внаслідок напружених відносин між сторонами, а тому позивачі вважали, що єдиним способом вирішити конфлікт є припинення права власності відповідача на його частку квартири у порядку статті 365 ЦК України з подальшою грошовою компенсацією йому ринкової вартості цієї частки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка ОСОБА_3 померла.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій вказав, що з урахуванням укладеного спадкового договору від 09 листопада 2019 року він являється правонаступником ОСОБА_3 у цьому спорі після її смерті, а його частка у праві власності на квартиру АДРЕСА_3 становить 11/12 (52,34 кв. м).

Вартість 1/12 частки відповідача у вказаній квартирі (4,758 кв. м) складає 173 483,58 грн, які було внесено на депозитний рахунок суду відповідно до квитанції № 203486615 від 25 квітня 2023 року.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив припинити право власності ОСОБА_2 на 1/12 частки у трикімнатній квартирі АДРЕСА_3 , яка зареєстрована на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 8-1346, виданого 20 листопада 2015 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Оліянчук С.С., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, з виплатою йому іншим співвласником ОСОБА_1 грошової компенсації в сумі 173 483,58 грн; визнати за ним право власності на 1/12 частки у трикімнатній квартирі АДРЕСА_3 ; стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Лазоренко Т.В. звернувсяз апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не дослідив надані позивачем докази щодо наявності у відповідача іншого житла, а висновки суду про відсутність визначених у статті 365 ЦК України підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на частку у спірному об`єкті нерухомого майна, оскільки це завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника, а позивач не довів неможливості спільного користування спірною квартирою, не відповідають фактичним обставинам справи.

Позивачем надано докази того, що у розпорядженні відповідача для проживання є дві квартири, а саме: квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_4 , що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 лютого 2023 року.

Із вказаних довідок було встановлено, що 20 січня 2020 року квартира АДРЕСА_2 була подарована відповідачем своїй донці ОСОБА_4 , яка проживає в Ізраїлі з 2009 року і має громадянство цієї країни.

Подарованим нерухомим майном в Україні вона не користується, тобто фактично зазначена квартира хоч і була подарована донці, проте не вийшла з користування відповідача, так як донька в цій квартирі не проживає.

Позивач звертає увагу, що ОСОБА_2 мав у розпорядженні квартиру АДРЕСА_2 , однак добровільно погіршив свої житлові умови, оскільки за власним бажанням припинив своє право власності на квартиру шляхом її безоплатного відчуження на користь своєї рідної доньки. Окрім того, відповідач залишався зареєстрованим у вказаній квартирі, далі продовжив користуватися і проживати в ній, утім після пред`явлення цього позову, а саме 01 лютого 2022 року знявся з реєстрації та зареєстрував своє місце проживання у спірній квартирі, в якій після досягнення ним повнолітнього віку ніколи фактично не проживав.

Відтак, на переконання ОСОБА_1 , висновки суду першої інстанції про те, що позбавлення права власності відповідача на 1/12 частку квартири АДРЕСА_3 погіршить його майновий стан спростовуються фактом добровільного і безкоштовного відчуження іншого нерухомого майна дочці як члену його сім`ї.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Натомість 16 жовтня 2023 року, 12 та 16 січня 2024 року до суду апеляційної інстанції засобами електронного зв`язку надійшли письмові пояснення ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, які не підписані його електронним цифровим підписом.

Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення установлені в статті 183 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Згідно з частиною восьмою статті 43 ЦПК України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

За приписами частини четвертої статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Оскільки письмові пояснення на апеляційну скаргу у справі надіслані засобами електронного зв`язку івідповідно до вимог частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» та частини першої, другої статті 6, частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» не підписані електронним підписом особи, яка їх направила, колегія суддів залишила ці пояснення без розгляду на підставі частини четвертої статті 183 ЦПК України.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 530/1727/16-ц та у постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 530/89/18.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представник - адвокатЛазоренко Т.В. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача та його представника в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що співвласниками квартири АДРЕСА_1 , були: ОСОБА_1 - 1/2 частка (28,55 кв. м); ОСОБА_3 - 5/12 частки (23,79 кв. м); ОСОБА_2 - 1/12 частка (4,758 кв. м).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

09 листопада 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено спадковий договір, відповідно до якого ОСОБА_3 передає свою 5/12 частки квартири (23,79 кв. м) позивачу.

Отже, після смерті ОСОБА_3 її правонаступником у цьому спорі являється ОСОБА_1 , який є власником 11/12 частки (52,34 кв. м) квартири, а ОСОБА_2 - 1/12 частки (4,758 кв. м) квартири, яка зареєстрована за ним підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 8-1346, виданого 20 листопада 2015 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Оліянчук С.С., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

25 квітня 2023 року позивачем внесено на депозитний рахунок суду 173 483,58 грн в якості компенсації ринкової вартості 1/12 частки квартири, яка звітом про оцінку майна від 19 квітня 2023 року, відповідно до квитанції № 203486615 від 25 квітня 2023 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надав доказів неможливості спільного користування із відповідачем спірною квартирою, а також доказів того, що припинення права відповідача на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника.

При цьому доказів наявності у ОСОБА_2 іншого належного йому на праві власності житла, крім 1/12 частки спірної квартири, матеріали справи не містять, тоді як позбавлення його на цю частку буде суперечити статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, позивачем не доведено неможливості спільного проживання в квартирі за встановлених судом обставин.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В оцінці доводів апеляційної скарги колегія суддів застосовує системний аналіз норм національного законодавства України та сталу судова практику Верховного Суду і Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Колегія суддів враховує, що спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, одна квартира - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, одна квартира - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

З роз`яснень, наданих у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику за позовами про захист приватної власності» (з послідуючими змінами та доповненнями) вбачається, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 на підставі статті 365 ЦК України просив припинити право власності ОСОБА_2 на 1/12 частки у квартирі АДРЕСА_3 , яка була зареєстрована за відповідачем 20 листопада 2015 року в порядку спадкування за законом після смерті їх батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , як обов`язкова частка у спадщині, з виплатою йому грошової компенсації в сумі 173 483,58 грн, а також визнати за ним право власності на 1/12 частки зазначеної квартири.

Як на обґрунтування підстав позову посилався на те, що між сторонами як співвласниками склалися неприязні стосунки, частка відповідача у спільному майні є незначною, а виділення в натурі або в окреме користування 1/12 частини квартири є неможливим. Припинення права власності відповідача на частку у спірному нерухомому майні не завдасть істотної шкоди його інтересам.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

Слід зауважити, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2784цс15 та від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування статті 365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з врахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснене: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Вирішуючи спір на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд першої інстанції наведеного не врахував, не звернув уваги на те, що частка відповідача у спірному нерухомому майні є достатньо незначною. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном; не перевірив чи припинення права на частку в спірному майні, яка є незначною, завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. А відтак дійшов передчасного висновку про відмову в задоволення позовних вимог унаслідок їх недоведеності.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частині четвертій статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

При вирішенні даного спору необхідно враховувати, що спірний об`єкт нерухомості є житлом. Тобто його використання полягає саме у проживанні в ньому співвласників та членів їх сімей.

Позивач пред`явив цей позов на захист свого права на вільне користування та розпорядження квартирою виходячи з того, що з іншим співвласником - відповідачем у справі він не може встановити порядок користування нею в силу незначної ідеальної частки останнього і неможливості реального користування ОСОБА_2 цією часткою для задоволення його потреб у житлі без порушення прав позивача як іншого співвласника та членів його сім`ї.

З матеріалів справи вбачається, що сторонам на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_1 - 11/12 частки, ОСОБА_2 - 1/12 частка.

Згідно із копією технічного паспорту від 01 вересня 2019 року вказана квартира має три житлові кімнати, дві з яких житловою площею 10,7 кв. м та 11,1 кв. м є ізольованими, а одна - житловою площею 16,8 кв. м. прохідна.

Виходячи із 1/12 частки відповідача у праві власності в спірній квартирі, на нього має припадати 4,75 кв. м загальної площі та 3,22 кв. м житлової площі квартири.

Тобто, розмір належної ОСОБА_2 частки у спірному майні (1/12) є настільки незначним, що вона не може бути виділена не лише в натурі, а навіть співвласники не зможуть встановити порядок користування квартирою з врахуванням розміру належних їм часток і наявності у обох співвласників членів сім`ї: у ОСОБА_1 - двох дітей та дружини, у ОСОБА_2 - дружини. Квартира складається із трьох кімнат (двох ізольованих та однієї прохідної), розмір жодної з яких навіть наближено не відповідає частці відповідача у його праві власності на спірну квартиру.

Між сторонами існують напружені відносини, у тому числі щодо володіння і користування спільним майном та його утриманням, про що також свідчить заочне рішення суду від 11 січня 2023 року у справі № 757/16076/22-ц.

Правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників. Однак обсяг прав співвласників має співвідноситись із розміром належних їм ідеальних часток.

Тобто співвласник, який має значну ідеальну частку у спільному майні повинен мати більше прав і в реальному користуванні цим майном. В іншому випадку, якщо співвласник, який має незначну частку у спільному майні буде користуватись цим майном нарівні із тим співвласником, частка якого є значною, таке користування буде несправедливим і буде обмежувати права одного із співвласників.

Колегія суддів погоджується із позивачем в тому, що відповідач разом із його дружиною фізично не зможуть користуватись квартирою відповідно до його частки у праві власності в цій квартирі, яка реально відповідає 3,22 кв. м житлової площі і не може забезпечити навіть їх мінімальні потреби у житловій площі.

За таких обставин у справі, яка переглядається, наявні передбачені пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України підстави для припинення права відповідача на частку в спільному майні, оскільки така частка є незначною та не може бути виділена в окремий об`єкт нерухомого майна, що свідчить про неподільність спірної квартири.

Крім того, спільне користування житловими приміщеннями у квартирі не виявляється можливим та буде приводити до значного дисбалансу прав кожного із співвласників відповідно до розміру часток цих осіб у спірній квартирі, а добровільної згоди щодо порядку такого користування сторонами не досягнуто.

Колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції в тому, що припинення права відповідача на частку у спірній квартирі завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач успадкував 1/12 частку квартири АДРЕСА_3 у 2015 році. На час отримання цієї частки у власність в спірній квартирі не проживав, мав інше зареєстроване місце проживання і на праві власності мав квартиру АДРЕСА_2 .

З моменту отримання 1/12 квартири у власність він не вселявся в це помешкання, витрат по утриманню належної йому частки не ніс.

Матеріали справи не містять жодного доказу на доведення того, що позивач, або інший співвласник до грудня 2022 року - ОСОБА_3 погоджувались на вселення відповідача разом із його сім`єю у квартиру АДРЕСА_3 і що відповідач мав правомірні очікування, що вони погодяться, що він разом із дружиною, з урахуванням належної йому ідеальної частки у квартирі, зможуть користуватись спірною квартирою разом з ними.

Разом із тим, у січні 2020 року ОСОБА_2 відчужив належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , подарувавши її своїй доньці, тим самим добровільно позбавивши себе права власності на житло. При цьому до лютого 2022 року ОСОБА_2 зберігав за собою право користування цією квартирою, проживав в ній і був в ній зареєстрованим.

Однак, після пред`явлення позивачем цього позову до суду, ОСОБА_2 знявся з реєстрації у вказаній квартирі і, маючи право на 1/12 частку квартири АДРЕСА_3 , зареєстрував у ній своє місце проживання, хоча в ній фактично не проживав і не проживає.

Колегія суддів вважає, що відповідач мав право розпоряджатись на свій розсуд своєю власністю, що він і зробив, подарувавши свою квартиру дочці. І ця обставина сама по собі не могла би бути причиною для позбавлення його права власності на 1/12 частки у спірній квартирі. Разом з тим, зазначені обставини, на думку колегії суддів, свідчать про нерозумність і недобросовісність поведінки відповідача.

Так, отримавши у спадщину 1/12 частки квартири, розуміючи, що ця частка є незначною, що інші співвласники не погоджуються на його вселення в квартиру, у відповідача не могло бути правомірних очікувань на вселення в квартиру і користування нею.

Отже, відчужуючи належну йому квартиру, ОСОБА_2 діяв не розумно, на свій ризик. Наслідком таких дій є позбавлення його права на користування квартирою АДРЕСА_2 , однак це не давало підстав суду першої інстанції відмовляти позивачу у задоволенні позову.

Житлові права позивача у випадку задоволення позову не порушуються, оскільки він у спірній квартирі не проживав, її не утримував, отже не мав з квартирою жодного зв`язку та не розглядав її як постійне місце проживання.

Сама по собі реєстрація відповідача у квартирі не свідчить про виникнення у нього права на проживання в цій квартирі, а тому позбавлення його права власності на 1/12 частку в цій квартирі не завдасть значної шкоди йому та його сім`ї.

Відповідач не просто позбавляється права власності, а йому виплачується ринкова вартість цієї частки, що є адекватною компенсацією. Позивач не має обов`язку виплачувати відповідачу вартість спірної частини квартири у такому розмірі, щоб відповідач міг за набуті кошти забезпечити себе іншим житлом.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що за встановлених обставин спірних правовідносин, які склалися між сторонами, наявні усі складові, передбачені статтею 365 ЦК України, які давали суду першої інстанції належні та достатні підстави припинити право відповідача на його 1/12 частку квартири з виплатою відповідної грошової компенсації.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у нерухомому майні.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

На підставі викладеного з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи, а саме: 1 984,80 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 2 977,20 грн - в апеляційному суді, а всього стягується 4 962,00 грн сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 липня 2023 року у даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/12 частки у трикімнатній АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ним на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 8-1346 від 20 листопада 2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, з виплатою йому іншим співвласником ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 173 483,58 грн (сто сімдесят три тисячі чотириста вісімдесят три гривні 58 копійок), які знаходиться на депозитному рахунку Печерського районного суду міста Києва.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/12 частки у трикімнатній АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 962,00 грн (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві гривні).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 січня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній