Номер провадження: 22-ц/813/1181/24
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023року, постановленого під головуванням судді Бузовського В.В., повний текст рішення складений 08 лютого 2023 року, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганна Анатоліївна про визнання договорів недійсними, -

в с т а н о в и в:

У липні2020 року акціонерне товариство «Райффайзен Банк» (далі АТ «Райффайзен Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, в якому просило:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/10 житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, загальною площею 127,8 кв.м., житловою площею 59,8 кв.метрів який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за номером №1131, від 29 листопада 2016 року, видавник Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу 9/10 житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, загальною площею 127,8 кв.м., житловою площею 59,8 кв.м. який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за номером №1127, від 29.11.2016 року, видавник Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 02 грудня 2005 року між АППБ «Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №014/0054/74/41754, згідно з яким Банк надав позичальнику - ОСОБА_4 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 297 000,00 доларів США строком до 02.12.2025 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та в строки, визначені кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 02 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання перед Банком відповідати по зобов`язанням ОСОБА_4 по укладеному кредитному договору.

Позивач повністю та в строки виконав зобов`язання по даному договору, проте відповідачі свої зобов`язання не виконали, у зв`язку з чим, станом на 18 серпня 2011 року заборгованість боржника - ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_1 перед позивачем за кредитним договором №014/0054/74/41754 від 02 грудня 2005 року складала - 756 100,35 доларів США, що за курсом НБУ (1 дол. США - 7,9710 грн.) складала - 6 026 875,88 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом - 2 290 811,35 грн.; заборгованість за відсотками -915 859,29 грн.; пеня за прострочення тілу кредиту -339 331,05 грн.; пеня за прострочення відсотків по кредиту - 2 280 874,19 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 13 січня 2012 року, позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено в повному обсязі, а саме: стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі-5 526 875,88 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом -2290811,35 грн.; заборгованість за відсотками -915859,29 грн.; пеня за прострочення тілу кредиту -339331,05 грн.; пеня за прострочення відсотків по кредиту -500000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати: держмито 1700,00 грн. та 120 грн. витрати на інформаційне-технічне забезпечення.

01 березня 2012 року згідно з рішенням Суворовського районного суду м. Одеси було видано виконавчі листи стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які були передані на примусове виконання до Головного управління юстиції в Одеській області та 17 червня 2013 року відкрито виконавче провадження.

Позивач зазначає про те, що в ході підготовки документів до провадження виконавчих дій згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №206544801 від 10.04.2020 Банку стало відомо, що 29 листопада 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було здійснено запис про право власності на майно боржника, а саме: житловий будинок з надвірними господарчими спорудами, загальною площею 127,8 кв.м., житловою площею 59,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якої 1/10 вищезазначеного майна було відчужене ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу зареєстрованого за номером №1131, виданий 29.11.2016 року, видавник Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. та 9/10 вищезазначеного майна було відчужене громадянину України ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, зареєстрованого за номером №1127, виданий 29.11.2016 року, видавник Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10.04.2020 року: «Актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна», номер запису про обтяження: 8230666, на підставі постанови АН №396328 про арешт майна боржника, виданий 24.12.2014 року все нерухоме майно ОСОБА_1 , в тому числі і житловий будинок по АДРЕСА_1 було арештовано.

Позивач зазначив, що незважаючи на те, що у відповідачів були невиконанні зобов`язання перед банком, які були підтверджені рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 січня 2012 року, останні вчинили дії направлені на відчуження майна, у зв`язку з чим, судове рішення фактично не може бути виконано, оскільки вищезазначена нерухомість, була відчужена третім особам.

Судом до участі у справі в якості третьої особи був залучений приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023року в задоволені позову АТ «Райффайзен Банк» відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, АТ «Райффайзен Банк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, щосудом першої інстанції не взято до уваги факт того, що ОСОБА_5 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно, як боржника.

Також апелянт вважає, що є помилковим висновок суду про відсутність у матеріалах справи доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, оскільки судом не враховані наявні в матеріалах справи обставини та докази, а також пояснення АТ «Райффайзен Банк», які мають суттєве значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Карпенко В.І., представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, оскільки рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування.

В судове засідання, призначене на 13 лютого 2024 року представник АТ «Райффайзен Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 53, 54 т. 3).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Карпенко В.І., представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 02 грудня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним Банком «Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №014/0054/74/41754, згідно з яким Банк надав позичальнику - ОСОБА_4 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 297 000,00 доларів США строком до 02.12.2025 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та в строки, визначені Кредитним договором (а.с.15-17 т.1).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 02 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого Поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед Банком відповідати по зобов`язанням боржника, що виникають з умов кредитного договору № 014/0054/74/41754 від 02 грудня 2005 року в повному обсязі цих зобов`язань (а.с.18т.1).

Відповідно до п.1.1 Кредитного договору №014/0054/74/41754 від 02.12.2005 року позивач повністю та в строки виконав зобов`язання по даному договору, проте відповідачі свої зобов`язання не виконали, у зв`язку з чим, станом на 18 серпня 2011 року заборгованість боржника - ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_1 перед позивачем за кредитним договором №014/0054/74/41754 від 02 грудня 2005 року складала - 756 100,35 доларів США, що за курсом НБУ (1 дол. США - 7,9710 грн.) складала - 6 026 875,88 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом - 2 290 811,35 грн.; заборгованість за відсотками - 915 859,29 грн.; пеня за прострочення тілу кредиту - 339 331,05 грн.; пеня за прострочення відсотків по кредиту - 2 280 874,19 грн. (а.с.10-14 т.1).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 січня 2012 року, позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено в повному обсязі, а саме: стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі - 5 526 875,88 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом -2290811,35 грн.; заборгованість за відсотками - 915859,29 грн.; пеня за прострочення тілу кредиту -339331,05 грн.; пеня за прострочення відсотків по кредиту - 500000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати: держмито 1700,00 грн. та 120 грн. витрати на інформаційне-технічне забезпечення (а.с.19 т. 1).

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №206544801 від 10.04.2020 року, 29 листопада 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було здійснено запис про право власності на майно боржника, а саме: житловий будинок з надвірними господарчими спорудами, загальною площею 127,8 кв.м., житловою площею 59,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якої 1/10 вищезазначеного майна було відчужене ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу зареєстрованого за номером №1131, виданий 29.11.2016 року, видавник Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. та 9/10 вищезазначеного майна було відчужене ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, зареєстрованого за номером №1127, виданий 29.11.2016 року, видавник Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. (а.с.20-28, 29-30 т.1).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10.04.2020 року: «Актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна», номер запису про обтяження: 8230666, на підставі постанови АН №396328 про арешт майна боржника, виданий 24.12.2014 року все нерухоме майно ОСОБА_1 , в тому числі і житловий будинок по АДРЕСА_1 було арештовано.

Відповідно до договору купівлі продажу від 29.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 1/10 частку житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.31-32 т.1).

Відповідно до договору купівлі продажу від 29.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., ОСОБА_1 продала ОСОБА_3 9/10 часток житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.33-34 т.1).

17.06.2013 року, постановами головного державного виконавця Кравець О.В. відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, відкрито виконавчі провадження НОМЕР_1, НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа №1527/2-5014/11, виданий 01.03.2012 року Суворовським районним судом м. Одеси (а.с.35,36 т.1).

Відмовляючи в задоволені позову АТ «Райффайзен Банк» про визнання договорів недійсними, суд першої інстанції виходив з наступного.

АТ «Райффайзен Банк» звертаючись до суду з позовом, як на підставу своїх вимог, позивач посилався на вимоги статті 234 ЦК України, зазначаючи про фіктивність зазначеного договору купівлі-продажу, який на думку позивача укладено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно боржника.

Відповідно до норми частини першої статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Проте, суд не погодився та відхилив доводи позивача щодо наведених підстав для визнання спірного договору недійсним, оскільки під час розгляду справи в судовому засіданні не встановлено передбачених частиною першою статті 234 ЦК України ознак фіктивності спірних договорів купівлі-продажу.

Судом вірно зазначено, що позивач не надав до суду будь-яких фактичних, прямих і беззаперечних доказів, які б підтверджували ту обставину, що договір купівлі-продажу укладено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно боржника.

При цьому судом встановлено про те, що продаж 1/10 частки житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 було вчинено за домовленістю сторін за 14 908,20 грн., які продавець ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 повністю до підписання цього договору, про що свідчить п.п. 2 договору купівлі-продажу.

Також, продаж 9/10 часток житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 було вчинено за домовленістю сторін за 134 173,80 грн., які продавець ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 повністю до підписання цього договору, про що свідчить п.п. 2 договору купівлі-продажу.

В пунктах 10 оспорюваних договорів купівлі-продажу сторони підтвердили, що ці договори не носять характеру фіктивного та удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст. 234,235 ЦК України, не приховує іншого правочину і відповідає нашим дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки.

Крім того, покупці - ОСОБА_3 , ОСОБА_6 мають зареєстроване місце проживання в придбаному ними нерухомому майні за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що вказані обставини, свідчать про відсутність ознак фіктивності спірного правочину, оскільки його було укладено із конкретним наміром створення правових наслідків, спрямованих на відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні, а саме: житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до норми частини першої статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання вимог вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За визначеними статтею 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є : введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Судом вірно встановлено, що факт виконання договорів купівлі-продажу від 29.11.2016 року та державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно за покупцями, унеможливлює визнання таких правочинів недійсними, а тому з урахуванням того, що була проведена державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно за покупцем, спірний правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

На підставі викладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених статтями 203, 215, 234 ЦК України підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 29.11.2016 року.

Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Зважаючи на викладені обставини та досліджені судом докази у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що не знайшов свого підтвердження факт того, що укладені 29.11.2016 року договори купівлі-продажу мали ознаки фіктивних правочинів та були вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Також відповідають вимогам закону висновки суду про те, що визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу не призведе до автоматичного погашення заборгованості відповідачів перед банком, оскільки житловий будинок з надвірними господарчими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , не є іпотечним майном, тобто в іпотеці у АТ «Райффайзен Банк» не перебуває та ніколи не перебував.

Щодо заяви про застосування строків позовної давності, судом зазначено наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Згідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Судом вірно встановлено, що АТ «Райффайзен Банк» стало відомо про порушення права - незаконного відчуження нерухомого майна 20.04.2020 року, з позовною заявою АТ «Райффайзен Банк» звернулося до суду 09 липня 2020 року, тобто позовна заява надана до суду в межах передбаченого законом строку звернення до суду.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову АТ «Райффайзен Банк».

Доводи апеляційної скарги АТ «Райффайзен Банк» про те, що судом першої інстанції не взято до уваги факт того, що ОСОБА_5 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно, як боржника, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки судом встановлено, що відповідно до постанови Одеського апеляційного суду від 08.02.2021 року АТ «Райффайзен Банк» відмовлено у задоволенні заяви про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення до виконання за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 січня 2012 року.

Доводи про те, що є помилковим висновок суду про відсутність у матеріалах справи доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, оскільки судом не враховані наявні в матеріалах справи обставини та докази, а також пояснення АТ «Райффайзен Банк», які мають суттєве значення для справи, колегія суддів відхиляє у відповідності до встановлених обставин справи за наявності в матеріалах справи доказів, відповідно до яких встановлено, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Також колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Райффайзен Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 19 лютого 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова