ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/941/24 Справа № 201/7650/23 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О.С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Барильської А.П., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи його тим, що 05 січня 2021 року він уклав із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір позики, за умовами якого він передав останнім у позику грошові кошти в розмірі 53 000 доларів США строком на три роки, зі сплатою 16% річних за користування позикою. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зобов`язалися повернути грошові кошти з відсотками щомісячними платежами, починаючи з 05 лютого 2021 року рівними частинами, у гривнях за курсом купівлі доларів США на сайті КБ «Приватбанк» у готівковій формі або у валюті позики - доларах США. Також була передбачена можливість оплата у безготівковій формі на банківську картку позикодавця, розмір щомісячного платежу складає по 1 863,32 доларів США. У разі прострочення платежів більш ніж на 3 банківські дні було визначено, що позичальники виплачують позикодавцю штрафні санкції у розмірі 1% від суми простроченого платежу.

Вказував, що позичальниками сплачувалися щомісячні платежі, а саме 05 лютого 2021 року в розмірі 51 986,63 грн., еквівалент 1 863,32 доларів США (курс продажу 27,9000 грн.), 16 березня 2021 в розмірі 51 800 грн., еквівалент 1 856,64 доларів США (курс продажу 27,9000 грн.), 06 квітня 2021 року в розмірі 52 070 грн., еквівалент 1 862,97 доларів США (курс продажу 27,9500 грн.), 06 травня 2021 року в розмірі 51 792 грн., еквівалент 1 859,01 доларів США (курс продажу 27,8600 грн.), 07 червня 2021 року в розмірі 50 953 грн., еквівалент 1 859,60 доларів США (курс продажу 27,4000 грн.), 06 липня 2021 року в розмірі 51 056 грн., еквівалент 1 863,36 доларів США (курс продажу 27,4000 грн.), 09 серпня 2021 року в розмірі 50 682,31 грн., еквівалент 1 863,32 доларів США (курс продажу 27,2000 грн.), 17 вересня 2021 року в розмірі 17 000 грн., еквівалент 629,87 доларів США (курс продажу 26,9900 грн.), 12 жовтня 2021 року в розмірі 500 доларів США (курс продажу 26,6500 грн.).

Зазначав, що, починаючи з жовтня 2021 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 припинили сплату щомісячних платежів та перестали сплачувати борг і відсотки. Станом на 05 жовтня 2021 року розмір заборгованості склав 42 779,77 доларів США за тілом позики та 8 853,21 доларів США за відсотками, разом 51 632,98 доларів США.

Посилаючись на те, що у травні 2023 року він направив відповідачам вимогу про повернення боргу від 15 травня 2023 року, якою запропонував повернути борг в розмірі 53 000 долари США до 30 травня 2023 року. Вимога отримана відповідачами, втім залишена без виконання, грошові кошти йому не повернуті, тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за договором позики від 05 січня 2021 року суму заборгованості у розмірі 51 632,98 доларів США, з яких 42 779,77 доларів США тіло позики, 8 853,21 доларів США відсотки, 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 032,04 доларів США, а також суму штрафних санкцій в розмірі 1% у розмірі 391,44 доларів США. Також просив компенсувати вартість послуг професійної правничої допомоги в розмірі 35 000 грн. та сплачений судовий збір.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 05 січня 2021 року в розмірі 36 707,51 доларів США. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 16 748,47 грн. (4 641,97 грн. (судовий збір) + 12 106,50 грн. (витрати на правову допомогу). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 16 748,47 грн. (4 641,97 грн. (судовий збір) + 12 106,50 грн. (витрати на правову допомогу).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що строк виконання зобов`язання ще не настав, він спливає лише 05 лютого 2025 року, а тому підстави для стягнення заборгованості відсутні.

30 січня 2024 року позивач ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує про те, що його права порушені, договором позики передбачені щомісячні платежі, які перестали сплачуватися. Звертає увагу на практику Верховного Суду у аналогічних справах.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для її задоволення.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 січня 2021 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір позики, що підтверджено розпискою, оригінал якої перебуває у позивача.

Оригінал розписки був оглянутий судом і засвідчена її копія. Наявність укладеного договору позики представником відповідача та відповідачкою не заперечувалася.

Окрім того, на підтвердження справжності підписів позичальників ОСОБА_3 і ОСОБА_1 позивачем наданий висновок експерта почеркознавчої експертизи Дніпропетровського НДІСЕ №2892-23 від 27 липня 2023 року, складений на замовлення позивача для подання до суду за правилами ст.106 ЦПК України.

Згідно з умовами договору позики, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (позичальники) отримали 05 січня 2021 року у готівковій формі 53 000 доларів США від ОСОБА_2 . Сума передана на умовах позики під 16% річних строком на три роки з можливістю дострокового погашення, але не пізніше 05 лютого 2025 року. При цьому, позичальники мають право в односторонньому порядку продовжити цей договір позики строком на 1 рік на тих самих умовах, попередивши позикодавця. Ця подія буде оформлена додатковою угодою за фактом. Сума позики з відсотками (16% річних) буде повернута позичальниками у вигляді щомісячних платежів, починаючи з 05 лютого 2021 року рівними виплатами, оплата провадитиметься в гривнях за курсом купівлі доларів США на сайті КБ Приватбанку у готівковій формі або у валюті позики - доларах США, також можлива оплата у безготівковій формі на банківську картку позикодавця. Факт повернення підтверджується підписом позикодавця. Позичальники можуть достроково повернути цю позику, у такому разі сума повернення (нарахування відсотків) буде перерахована з урахуванням фактичного користування залишком позики. У разі прострочення платежів більш ніж на 3 банківські дні позичальники виплачують позикодавцю штрафні санкції у розмірі 1% від суми простроченого платежу.

Позивач вказав, що 05 лютого 2021 року на виконання умов укладено між ними договору позики у вигляді розписки, відповідачі здійснили оплату в розмірі 51 986,63 грн., еквівалент 1 863,32 доларів США (курс продажу 27,9000 грн.), 16 березня 2021 в розмірі 51 800 грн., еквівалент 1 856,64 доларів США (курс продажу 27,9000 грн.), 06 квітня 2021 року в розмірі 52 070 грн., еквівалент 1 862,97 доларів США (курс продажу 27,9500 грн.), 06 травня 2021 року в розмірі 51 792 грн., еквівалент 1 859,01 доларів США (курс продажу 27,8600 грн.), 07 червня 2021 року в розмірі 50 953 грн., еквівалент 1 859,60 доларів США (курс продажу 27,4000 грн.), 06 липня 2021 року в розмірі 51 056 грн., еквівалент 1 863,36 доларів США (курс продажу 27,4000 грн.), 09 серпня 2021 року в розмірі 50 682,31 грн., еквівалент 1 863,32 доларів США (курс продажу 27,2000 грн.), 17 вересня 2021 року в розмірі 17 000 грн., еквівалент 629,87 доларів США (курс продажу 26,9900 грн.), 12 жовтня 2021 року в розмірі 500 доларів США (курс продажу 26,6500 грн.).

Загалом відповідачі, за підрахунком позивача, сплатили 14 158,09 доларів США.

Починаючи з жовтня 2021 року відповідачі припинили сплачувати щомісячні платежі, перестали сплачувати основний борг і відсотки.

17 травня 2023 року ОСОБА_2 направив обом відповідачам вимоги про повернення боргу від 15 травня 2023 року, якими запропонував повернути борг в розмірі 53 000 доларів США до 30 травня 2023 року. Вимога отримана відповідачами 18 травня 2023 року, втім залишена без виконання.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку, що з огляду на те, що договором позики між сторонами був встановлений обов`язок повернути позику частинами (з розстроченням), який був порушений відповідачами, що останніми не спростовано, та у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, тому дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі №319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі №604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі №501/1773/16-ц, від 10 серпня 2022 року у справі №504/369/18.

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі висновки щодо застосування статей 1046,1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17.

У справі, яка переглядається, встановлено, що 05 січня 2021 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (позичальники) укладено договір позики, оформлений письмовою розпискою.

Оригінал розписки на час розгляду справи знаходився у позивача та був досліджений судом першої інстанції.

За умовами розписки, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 05 січня 2021 року отримали від ОСОБА_2 у позику грошові кошти в розмірі 53 000 доларів США строком на три роки, зі сплатою 16% річних за користування позикою та зобов`язалися повернути грошові кошти з відсотками щомісячними платежами, починаючи з 05 лютого 2021 року рівними частинами. З можливістю оплати у гривнях за курсом купівлі доларів США на сайті КБ «Приватбанк» у готівковій формі або у валюті позики - доларах США. Також була передбачена можливість оплати у безготівковій формі на банківську картку позикодавця. У разі прострочення платежів більш ніж на 3 банківські дні визначено, що позичальники виплачують позикодавцю штрафні санкції у розмірі 1% від суми простроченого платежу.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У справі, яка переглядається, сторони не заперечували факт укладення договору позики, однак по різному тлумачили його умови.

Зокрема, позивач вказував, що договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), а тому через несплату відповідачем періодичних щомісячних платежів він має право вимагати дострокового повернення позики.

Відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі наполягає на тому, що він, як позичальник, не порушив, встановлені в договорі, строки та порядок повернення позики, оскільки остаточною датою повернення боргу є 05 лютого 2025 року і лише після спливу цього строку розпочнеться прострочення виконання грошового зобов`язання.

В аспекті вирішення питання щодо наявності/відсутності підстав для стягнення суми боргу з врахуванням того, що розпискою про отримання грошових коштів визначено що грошові кошти надаються на три роки з можливістю повернення не пізніше ніж 05 лютого 2025 року, з щомісячними платежами, колегія суддів виходить з такого.

Згідно зі статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі №3-127гс11 зроблено висновок, що оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту.

Наведена правова позиція щодо можливості пред`явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми позики саме шляхом подання до суду відповідного позову у подальшому підтримана у постановах Верховного Суду: від 06 лютого 2019 року у справі №753/2362/17; від 20 березня 2019 року у справі №755/21936/15-ц; від 17 лютого 2021 року у справі №750/13632/18, від 03 листопада 2021 року у справі №705/3275/18; від 08 грудня 2021 року у справі №522/24415/17 та від 16 лютого 2022 року у справі №520/19325/18.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що строк виконання зобов`язання не настав відхиляються.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: А.П.Барильська

М.О.Макаров