Номер провадження: 22-ц/813/3360/24
Справа № 522/4925/23-Е
Головуючий у першій інстанції Павлик І.А.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/4925/23-Е

Номер провадження: 22-ц/813/3360/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Сандора»,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сандора» про стягнення компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за апеляційною скаргою адвоката Байло Євгена Сергійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Павлик І.А. 06 листопада 2023 року, повний текст рішення складений 13 листопада 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ТОВ «Сандора»: 1) компенсацію за невикористані календарні дні щорічної відпустки за робочі роки з моменту незаконного звільнення (з 17.03.2017 р.) до моменту звільнення після поновлення на роботі в порядку виконання рішення суду в розмірі - 51 892,80 грн.; 2) середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, у порядку ст. 116 КЗпП України (а. с. 1 - 7).

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/7990/17 від 17.12.2021 задоволено позов ОСОБА_1 до ТОВ «Сандора» про визнання незаконним звільнення та скасування наказу від 16.03.2017 № 136/2-у «Про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення», поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого бухгалтера фінансової служби ТОВ «Сандора» з 17.03.2017 р. та стягнуто з ТОВ «Сандора» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.03.2017 р. по 17.12.2021 р. включно у розмірі - 768 113,28 грн..

Постановою Одеського апеляційного суду у справі № 522/7990/17 змінено рішення Приморського районного суду м. Одеса в частині стягнення з ТОВ «Сандора» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17.03.2017 р. по 17.12.2021 р., як наслідок зменшено розмір стягнення.

Фактично ОСОБА_1 поновлено на посаді - 20.12.2022 р.. 21.12.2022 р. її було звільнено з посади старшого бухгалтера фінансової служби ТОВ «Сандора» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

У разі поновлення судом працівника на роботі, останній має право використати щорічну основну відпустку за весь час вимушеного прогулу. При цьому її тривалість визначається з дати поновлення на роботі і до кінця робочого року поновленого працівника.

ОСОБА_1 вважає ТОВ «Сандора» винним у невиплаті належних звільненій ОСОБА_1 компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки за робочі роки з моменту незаконного звільнення (з 17.03.2017 р.) до моменту її звільнення після поновлення на роботі в порядку виконання вищевказаного рішення суду, а також у затримці проведення такого розрахунку.

Позиція сторін в суді першої інстанції

26.04.2023 року до суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву (а. с. 34 - 37).

У відзиві ТОВ «Сандора» заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Посилається на те, що згідно рішення Приморського районного суду у справі № 522/7990/17 ОСОБА_1 20.12.2021 року поновлено на посаді старшого бухгалтера фінансової служби ТОВ «Сандора». У період з 20.12.2021 року по 21.12.2022 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці, що підтверджується копіями табелів обліку відпрацьованого часу та актів про відсутність на робочому місці. 21.12.2022 року ТОВ «Сандора» отримало заяву від ОСОБА_1 про звільнення з посади за згодою сторін. На підставі вказаної заяви її було звільнено та проведено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до постанови Одеського апеляційного суду від 15.12.2022 року у справі № 522/7990/17.

28.12.2022 року ТОВ «Сандора» здійснило виплату ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки та здійснила виплату за час затримки виплати компенсації, яка після утримання обов`язкових податків та платежів склала - 4 547,67 грн..

15 травня 2023 року від адвоката Байло Є.С., діючого від імені ОСОБА_1 , надійшла відповідь на відзив (а. с. 140 - 146).

Представник позивачки вказує на те, що за відомостями ТОВ «Сандора» ОСОБА_1 позивачку було поновлено на роботі - 20.12.2021 року. Проте фактично підприємство не допускало ОСОБА_1 до виконання нею трудових обов`язків, а саме - не було забезпечено умовами праці, місцем роботи, необхідним для виконання робіт обладнанням та засобами. Фактично її було поновлено на посаді - 21.12.2022 року, коли було ознайомлено з наказом та допущено до роботи. 21.12.2022 року позивачку було звільнено з посади за згодою сторін. А тому, надані відповідачем до відзиву копії табелів обліку відпрацьованого часу та актів про відсутність на робочому місці є юридичною фікцією з метою введення суду в оману, зазначивши про неіснуючі факти.

24 травня 2023 року від ТОВ «Сандора» до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач вказує, що на підтвердження того, що ОСОБА_1 не заявлялася на робочому місці ними було надано копії табелів обліку відпрацьованого часу, актів про відсутність на робочому місці, листів направлених позивачці з повідомленням про її поновлення на роботі з проханням надати пояснення, чому вона не з`являється на роботі. Проте, жодних відповідей від ОСОБА_1 товариством отримано не було (а. с. 148 - 149).

18 вересня 2023 року від представника позивачки до суду надійшли письмові пояснення, в яких представник вказує, що у позовній заяві помилково було зазначено суму заробітної плати за один робочий день, що суттєво впливає на суму позовних вимог. Виходячи з вищевикладеного представник позивачки просить суд врахувати, що заробітна плата позивачки за один день становить - 646,56 грн, а тому компенсація за невикористані дні щорічної відпустки становить - 73 707,84 грн, а середній заробіток за весь час затримки у сумі - 84 699,36 грн. (а. с. 172 - 174).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 (а. с. 190 - 192 зворотна сторона).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ТОВ «Сандора» належним чином виконало розрахунки з позивачкою за невикористану відпустку та в належному розмірі сплатило середній заробіток за час затримки вказаної виплати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Байло Є.С., діючий від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Приморського районного суду від 06 листопада 2023 року. Ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі. Стягнути з ТОВ «Сандора» на користь позивачки компенсацію за невикористані календарні дні щорічної відпуски у розмірі - 73 707,84 грн. та середній заробіток за весь час затримки у сумі - 84 699,36 грн. (а. с. 198 - 202, зворотна сторона).

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт обґрунтовує сувої вимоги тим, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.11.2023 року ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про її поновлення на роботі 20.12.2021 року.

Крім того, вважає, що оскільки фактично її було допущено до роботи - 20.12.2022 року, то сума, яка підлягає стягненню з ТОВ «Сандора», становить: - компенсація за невикористану відпустку - 73 707,84 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку - 84,699,36 грн..

Позиція відповідача в суді апеляційної інстанції

14.12.2023 року до Одеського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ТОВ «Сандора» (а. с. 218 - 220).

Доводи, викладені у відзиві, співпадають із доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.12.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Байло Євгена Сергійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2023 року (а. с. 214).

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи.

Відповідно до довідки про доставку електронного листа від 11.12.2023 року документ в електронному вигляді «01 (Р) Відкриття» від 08.12.2023 року доставлено на електронну адресу ТОВ «Сандора» (а. с. 216 зворотна сторона).

Відповідно до довідки про доставку електронного листа від 11.12.2023 року документ в електронному вигляді «01 (Р) Відкриття» від 08.12.2023 року доставлено на електронну адресу ОСОБА_1 (а. с. 217).

Відповідно до довідки про доставку електронного листа від 11.12.2023 року документ в електронному вигляді «01 (Р) Відкриття» від 08.12.2023 року доставлено на електронну адресу адвоката Байло Є.С., діючого від імені ОСОБА_1 (а. с. 217 зворотна сторона).

14.12.2023 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від ТОВ «Сандора» (а. с. 218 - 220).

За вказаних обставин апеляційний суд вважає, що учасники справи є повідомленими про розгляд справи в апеляційному суді.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.02.2024 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 5 цієї частини.

Дана справа з ціною позову є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику його учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Байло Євгена Сергійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , підлягає залишенню без задоволення.

Встановлені обставини по справі, визначені відповідно до них правовідносини

Встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 17 грудня 2021 року в справі № 522/7990/17 позов ОСОБА_1 до ТОВ «Сандора» задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду з позовом до ТОВ «Сандора» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Скасовано наказ ТОВ «Сандора» від 16 березня 2017 року № 136/2-у «Про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення», яким ОСОБА_1 , старшого бухгалтера фінансової служби, звільнено з займаної посади з 17.03.2017, Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого бухгалтера фінансової служби ТОВ «Сандора» з 17.03.2017. Стягнуто з ТОВ «Сандора» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.03.2017 р. по 17.12.2021 р. включно у розмірі 768 113,28 грн..

Постановою Одеського апеляційного суду 15.12.2022 р. рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2021 року в частині стягнення з ТОВ «Сандора» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено та стягнуто з ТОВ «Сандора» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.03.2017 р. по 17.12.2021 р. включно у розмірі - 767 466,72 грн.. В решті рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2021 року залишено без змін.

Наказом № 621 від 20.12.2021 року ТОВ «Сандора» було поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого бухгалтера фінансової служби.

21.12.2022 року ОСОБА_1 було звільнено з просади за згодою сторін та проведено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до постанови Одеського апеляційного суду від 15.12.2022 року у справі № 522/7990/17.

28.12.2022 року ТОВ «Сандора» було здійснено виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки та виплата за час затримки виплати компенсації, яка після утримання обов`язкових податків та платежів склала - 4 547,67 грн..

По справі виникли трудові правовідносини щодо стягнення компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується із дня укладення трудового договору.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (частина 1 статті 24 Закону).

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 з 20 грудня 2021 року по 21 грудня 2022 року знаходилася у трудових відносинах з ТОВ «Сандора» на посаді старшого бухгалтера фінансової служби, що підтверджується наказом № 621 від 20.12.2021 року про поновлення на роботі.

22 грудня 2022 року була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, що підтверджується наказом № 244-у від 21.12.2022 року.

Позивачка вказує, що фактично її було поновлено на роботі 20 грудня 2022 року та 21 грудня 2022 року її було звільнено.

У Постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 зазначено, що виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Відповідно до копії Наказу № 621 від 20 грудня 2021 року позивачка ознайомилась з вказаним наказом лише - 21 грудня 2022 року.

Однак, як вбачається з листів від 27.01.2022 року № 10-05-90, 10.02.2022 року № 10-05-169, 09.09.2022 року № 13/09/2022-1, 28.09.2022 року № 2022-199 ОСОБА_1 повідомлялася про її поновлення на роботі згідно вищевказаного наказу.

В пункті 3 наказу № 621 визначено ОСОБА_1 робоче місце за адресою - АДРЕСА_1 .

Листом від 28.09.2022 № 2022-199 позивачку було додатково повідомлено про місце розташування її робочого місця.

Не дивлячись на те, що позивачці було відомо про її поновлення на роботі остання не вчиняла жодних дій для ознайомлення з наказом та не приступила до виконання своїх обов`язків.

Посилання позивачки на те, що їй не давали змогу приступити до роботи не підтверджується матеріалами справи.

Згідно п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до п. 7 Порядку № 100 нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів компенсації днів невикористаної відпустки.

ОСОБА_1 була звільнена з роботи у грудні 2022 року, таким чином останні 12 місяців роботи з грудня 2021 року по листопад 2022 року включно.

Сумарний заробіток за останні 12 місяців роботи становить - 8 398,26 грн де:

- грудень 2021 року 8 398,26 грн.;

- січень 2022 року по листопад 2022 року 0,00 грн..

Для розрахунку компенсації за невикористану відпустку треба сумарний заробіток за останні 12 місяців роботи поділити на кількість днів у році та помножити на кількість днів невикористаної відпустки, а саме - 8 398,26/365 х 114 = 2 651,64 грн..

Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до абз. 4 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок), якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до абз. 7 пункту 2 Порядку якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до абз. 3 пункту 4 Порядку якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Так, матеріалами справи встановлено, що посадовий оклад позивачки становить - 25 780,00 грн., який необхідно розділити на кількість робочих днів за графіком 43 дні (25 780,00 / 43 = 599,53 грн.).

ОСОБА_1 було звільнено - 21.12.2022 року, а компенсацію за невикористані дні відпустки сплачено лише - 28.12.2022 року, а тому відповідачем допущено затримку виплат за компенсацію за невикористані дні відпустки, що становить 5 робочих днів.

Таким чином, відповідно до положень ст. 117 КЗпП, необхідно середній заробіток помножити на кількість днів затримки, тобто - 599,53 грн. х 5 роб.днів = 2 997,65 грн..

Отже, загальна сума належної позивачці компенсації за невикористані дні відпустки та виплати компенсації за час затримки становить - 5 649,29 грн. = 2 651,64 грн. + 2 997,65 грн..

Відповідно до платіжної інструкції № від 28 грудня 2022 року ТОВ «Сандора» було сплачено ОСОБА_1 суму компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки на загальну суму - 4 547,67 грн. (з урахуванням утримання обов`язкових податків та платежів).

Таким чином, ТОВ «Сандора» належним чином виконало розрахунки із ОСОБА_1 за невикористану відпустку та в належному розмірі сплачено середній заробіток за час затримки вказаної виплати, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 ..

Таким чином, доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, які в свою чергу не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Байло Євгена Сергійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , відсутні.

Дата ухвалення рішення, порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справи,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Байло Євгена Сергійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. М. Таварткіладзе

С. О. Погорєлова