Житомирський апеляційний суд
Справа №279/4852/23 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В.П.
Категорія 68 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Талько О.Б.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 279/4852/23 за позовом ОСОБА_1 до Коростенської територіальної громади в особі Коростенської міської ради Житомирської області про встановлення факту проживання однією сім`єю,

за апеляційною скаргою Коростенської міської ради Житомирської області на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка В.П. у м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила встановити факт її проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю з 01 січня 2017 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивувала тим, що з січня 2017 року вона проживала однією сім`єю із ОСОБА_2 , вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, похоронила його за власні кошти. В період перебування у фактично шлюбних стосунках вони проводили ремонти в будинку, придбавали нові меблі та телевізор, вона із свого мобільного телефону сплачувала комунальні платежі. Після його смерті відкрилася спадщина, але нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з чим була змушена звернутись до суду.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 листопада 2023 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду, Коростенська міська рада Житомирської області подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дане рішення не відповідає дійсним обставинам справи, суперечить чинному законодавству, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права через неправильну правову оцінку обставин справи.

Вказує, що позовна заява подана в загальному провадженні, а виходячи зі змісту, позовної заяви повинна була бути подана в порядку окремого провадження.

Крім того, в судовому засіданні всі свідки підтвердили, що ОСОБА_2 був одинокою людиною. У нього не було дружини, дітей, братів, сестер, він не спілкувався ні з кім з дальньої рідні. Весь цей час у нього не було співмешканки. Також свідки стверджували, що він хворів та потребував постійної сторонньої допомоги та простого людського спілкування. Позивачка працює продавцем меблів поряд з будинком ОСОБА_2 , а свідок ОСОБА_3 орендував у нього гараж теж пов`язаний з меблями. Тому вважають, що ОСОБА_2 не вів спільне господарство з позивачкою, а лише був з нею в гарних людських стосунках і звертався до неї за допомогою так, як хворів постійно і погано себе почував. Він був одинокою особою, а всі його друзі були бувші співробітники, які вже теж похилого віку і на пенсії то і відповідно до них він і не звертався, але розповідав їм, що позивачка йому допомагає.

ОСОБА_2 знаючи що у нього немає спадкоємців, мав можливість виявити свою волю стосовно розпорядження майном, зокрема: зареєструвати шлюб, укласти заповіт, або хоча б зареєструвати до себе позивачку.

У поданому відзиві ОСОБА_1 , зазначає, що посилання відповідача на ту обставину, що означена справа має розглядатись у порядку окремого провадження є без підставними, оскільки вбачається спір про право. Просить рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні позивач та її представник апеляційну скаргу не визнали, заперечили проти її задоволення і просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав письмове клопотання про розгляд справи без його участі і підтримання доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу у відсутність представника відповідача, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( стаття 263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( стаття 264 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону з огляду на таке.

Переглядаючи рішення у справі, колегія суддів виходить з того, що відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Задовольняючи позов, місцевий суд мотивував своє рішення тим, що належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживали однією сім`єю відповідачем не надано, тому, оцінивши всі ці докази, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позивач перебувала у фактично шлюбних стосунках з покійним ОСОБА_2 , а тому позовні вимоги задовольнив.

Колегія суддів погоджується з такими висновками мотивуючи таким.

За приписами пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Частинами 2, 4 статті 3 Сімейного кодексу України передбачають, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999 року за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Згідно вимог частини 4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається, як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 695/1732/16-ц провадження № 61-38901св18, обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2022 року в справі № 149/2697/21 (провадження № 61-10505св22) викладено висновок, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20 (провадження № 61-1904св22) зазначено, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2017 року перебували у стосунках, проживали разом, останнім місцем спільного проживання був будинок, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

У ході розгляду справи місцевим судом, було допитано ряд свідків, які будучи під присягою, дали показання, що вказують на те, що між сторонами існували довготривалі, усталені відносини, які у період з 2017 року по 2022 рік, мали ознаки, що притаманні сім`ї. Зокрема, показами свідків підтверджено факт спільного проживання, відпочинку, святкування урочистих подій, спільної участі у придбанні будинку, витратах на його ремонт та купівлі побутової техніки.

Разом з цим, у судовому засіданні місцевого суду ОСОБА_1 визнала, що заміна вікон у будинку здійснювалася за рахунок спільних коштів.

При цьому, відповідач, заперечуючи щодо показів свідків, жодним чином не доводить їх необ`єктивність і не пояснює природу її відносин з позивачем, за яких останній був зареєстрований в її будинку, проживав у ньому, витрачав гроші на його ремонт і купівлю побутової техніки.

ОСОБА_1 у позові зазначала, що встановлення факту проживання однією сім`єю їх необхідне для того щоб оформити спадщину, яка відкриласяпісля смерті ОСОБА_2 , але нотаріусом їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії.

Ураховуючи наведене посилання апелянта на те, що вказаний спір повинен розглядатись у порядку окремого провадження, не знаходить підтвердження, оскільки у даній справі вбачається спір про право.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Коростенської міської ради Житомирської області залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 16 квітня 2024 року.