справа № 755/1175/22
головуючий у суді І інстанції Пономаренко Н.В.
провадження № 22-ц/824/4492/2024
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гуревича Максима Геннадійовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, в якому просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 80 000 грн, а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_1 помилково перерахувала на картковий рахунок відповідача ОСОБА_2 : 04 листопада 2020 року грошові кошти у розмірі 25 000 грн; 15 листопада 2020 року грошові кошти у розмірі 30 000 грн; 16 листопада 2020 року грошові кошти у розмірі 25 000 грн, всього на загальну суму 80 000 грн.

Позивач стверджує, що жодних правочинів з відповідачем не укладала, жодних товарів та послуг у відповідача не придбавала, не підписувала із ним жодних документів, і тому отримані відповідачем вищезазначені грошові кошти є безпідставно отриманими та підлягають поверненню.

У зв`язку з цим, 08 грудня 2021 року відповідачу була надіслана претензія про повернення безпідставно отриманих грошових коштів. Вказана претензія повернута у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Вище викладене стало підставою для звернення до суду з позовом та посилаючись на статтю 1212 ЦК України, позивач просить суд позов задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач добровільно, послідовно та систематично, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, перераховувала кошти відповідачу без зазначення платежу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача, а тому поведінка позивачки є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 - адвокат Гуревич М.Г. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, оскільки звертаючись до суду з позовом про безпідставно набутих грошових коштів, позивач вказувала, що сплатила грошові кошти відповідачу внаслідок помилки. У відповіді на відзив та у судовому засіданні позивач роз`яснила, що її помилка полягає в тому, між нею та відповідачем велися переддоговірні переговори щодо майбутнього укладення договору оренди нерухомого майна, право на реєстрацію права власності на яке відповідач, як він стверджував, мав відповідно до довіреності від 20 березня 2020 року. На виконання майбутнього договору оренди позивачем протягом двох тижнів було перераховано позивачу аванс у загальному розмірі 80 000 грн (з розрахунку по 40 000 грн за перший та останній місяці оренди). Після здійснення авансового платежу на загальну суму 80 000 грн мав бути укладений договір оренди нежитлового приміщення. Проте, при проведенні платежів позивач помилилася, оскільки відповідач право власності на відповідне нежитлове приміщення за собою фактично не оформив. Разом з тим, суд першої інстанції цим доводам та підставам позову взагалі не надавав будь-якої оцінки та фактично їх не спростував. Суд першої інстанції застосував правову позицію Верховного Суду яка є нерелевантною до спірних правовідносин.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що позивач здійснила перерахування коштів на ім`я відповідача у сумі 80 000 грн, в тому числі:

04 листопада 2020 року позивач здійснила перерахування коштів на ім`я відповідача у сумі 25 000 грн (квитанція №Р24АР24А711212872С69927);

16 листопада 2020 року позивач здійснила перерахування коштів на ім`я відповідача у сумі 25 000 грн (квитанція №Р24АР24А739808739С088);

15 листопада 2020 року позивач здійснила перерахування коштів на ім`я відповідача у сумі 30 000 грн (квитанція №Р24АР24А736685837С814) (а.с. 3).

Представник позивача - адвокат Чабанов А.О. звернувся до відповідача з претензією б/н від 08 грудня 2021 року про повернення безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 80 000 грн за вказаними у претензії реквізитами.

Вказана претензія повернута у зв`язку із закінченням терміну зберігання, що підтверджується відстеженням поштового відправлення (а.с.5-7).

Відповідачем наданий відзив на позовну заяву, де зазначено, що між сторонами було укладено договір оренди (найму) рухомого майна (речей побутового призначення) в усній формі, що і підтверджується перерахуванням позивачем на картковий рахунок відповідача грошових коштів. Крім того, відповідачем зазначено, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог, а саме, що кошти відповідачу вона перевела помилково, відповідач ними заволодів безпідставно. Також у відзиві зазначено, що позивач перерахувала кошти різними платежами, у різні періоди часу, що само по собі виключає можливість помилки.

У відповіді на відзив, позивач зазначає, що між нею та відповідачем не тільки не укладався будь-який усний договір оренди (найму) рухомого майна, а й не міг бути укладений в силу прямих вказівок закону. Фактично між позивачем та відповідачем велись переддоговірні переговори щодо майбутнього укладення між ними договору оренди нерухомого майна - нежилого приміщення. На виконання майбутнього договору оренди позивачем протягом двох тижнів було перераховано позивачу аванс у загальному розмірі 80 000 грн (з розрахунку по 40 000 грн за перший та останній місяці оренди). Після здійснення авансового платежу на загальну суму 80 000 грн мав бути укладений договір оренди нежитлового приміщення. Позивач стверджує, що при проведенні платежів помилилась, адже відповідач право власності на відповідне нежитлове приміщення за собою до теперішнього часу не оформив, договір оренди, для укладання якого нею було перераховано аванс, між сторонами укладено так і не було.

Також, у відповіді на відзив, позивач вказує, що мета та підстава, заради якої позивачем було перераховано кошти відповідачу не була реалізована і до теперішнього часу, тобто відпала. Поведінка позивача не є суперечливою - маючи намір на настання певного результату у вигляді укладення договору оренди нерухомого майна, позивач провела авансовий платіж, проте у зв`язку з тим, що такий договір відповідачем не укладено, тобто фактична підстава для утримання відповідачем коштів відпала, а мета їх сплати не реалізована, позивачем заявлено вимоги про повернення раніше сплачених коштів (а.с. 127-132).

Представником ОСОБА_1 подано додаткові пояснення від 31 січня 2023 року, де зазначено, що у відповіді на відзив позивач не наводить інші підстави позову ніж у позовній заяві, тому факт зміни підстав позову відсутній (а.с. 143).

В судовому засіданні 08 лютого 2023 року допитано у якості свідка позивача ОСОБА_1 , яка зазначила, що кошти направляла ОСОБА_2 , як фізичній особі і це був аванс, а останній не мав ніяких підстав для отримання цих коштів. Крім того, свідок зазначила, що договірних відносин у неї з ОСОБА_2 не було, останній пообіцяв їй, що стане власником вказаного приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 , але цього не зробив, вказаним приміщенням з грудня 2020 року користувалась мати позивача, яка оформлена, як фізична особа-підприємець. ОСОБА_1 вказує, що помилка перерахування коштів була в тому, що вона довірилась відповідачу ОСОБА_2 , бо останній пообіцяв, що надасть документи, що вона зробить на майбутнє оплату оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , але договір так і не було укладено.

В судовому засіданні 08 лютого 2023 року допитано свідка ОСОБА_3 , яка зазначила, що вона знайома із позивачем та відповідачем, неприязних стосунків із сторонами у неї не має та повідомила, що прийшла влаштовуватись на роботу в ресторан «PepeNero», позивача їй представили, як директора вказаного ресторану. Свідок зазначила, що працювала адміністратором ресторану з червня 2020 року по листопад 2020 року, до моменту продажу ресторану. ОСОБА_3 зазначила, що зі слів її колег, їй було відомо, що власниками приміщення є два брата одного з яких звати ОСОБА_4 .

В судовому засіданні 08 лютого 2023 року допитано свідка ОСОБА_5 , який є знайомим із позивачем та відповідачем та зазначив, що приміщення за адресою: АДРЕСА_1 знаходилось в оренді, яке орендувала позивач. Свідок зазначив, що майно продавалось, як бізнес та майно частково, хто був власником приміщення він не пам`ятає. Крім того зазначив, що з грудня 2020 року бізнес був проданий, договір купівлі-продажу був між ним та позивачем, про правовідносини між позивачем та відповідачем йому нічого невідомо.

Апеляційний суд враховує таке щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав будь-якої оцінки доводам, наведеним позивачем у відповіді на відзив, підставам позову, фактично їх не спростував.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Предмет позову кореспондується зі способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного способу захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

У свою чергу, підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

При поданні заяви про збільшення позовних вимог, зміну предмета або підстав позову, позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Одночасна зміна підстав і предмета позову не допускається. Зміна підстав або предмета позову здійснюється шляхом подання суду відповідної письмової заяви. Зміна підстав або предмета позову можлива лише до початку розгляду судом справи по суті, тобто до того моменту, коли суд почне проголошувати позовну заяву. Ця норма спрямована на усунення зловживання процесуальним правом на зміну підстав або предмета позову. Заява, подана після початку розгляду справи по суті, залишається без розгляду і повертається позивачеві.

Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою відповідно до ЦПК України (вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 723/1233/17).

Отже, апеляційний суд встановив, що в процесі розгляду справи позивачем повністю змінено підстави позову з: «позивач жодних правочинів з відповідачем не укладала, жодних товарів та послуг у відповідача не придбавала, не підписувала із ним жодних документів» на «позивач, маючи намір на настання певного результату у вигляді укладення договору оренди нерухомого майна, провела авансовий платіж, проте у зв`язку з тим, що такий договір відповідачем не укладено, тобто фактична підстава для утримання відповідачем коштів відпала, а мета їх сплати не реалізована».

Однак нові позовні вимоги не були оформлені письмовою заявою відповідно до ЦПК України, оскільки представник позивача вважає, що факт зміни підстав позову відсутній (а.с. 143), тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для їх розгляду.

Підсумовуючи вище вказане, колегія апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції правильно досліджувалися обставини, що наведені у позовній заяві в обґрунтування підстав позову, та саме їм надавалася правова оцінка.

Дослідивши обставини справи, апеляційний суд враховує, що загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина 2 статті 1212 ЦК України).

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (частина 3 статті 1212 ЦК України).

Таким чином, за змістом цієї норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Крім того, практика ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45).

У п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до п. 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і п.6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них» (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).

Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 статті 3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів (постанова Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21).

Звертаючись з позовом, у позовній заяві позивач ОСОБА_1 вказувала, що не придбавала у відповідача жодних товарів, не підписувала із ним жодних документів, не укладала жодних правочинів.

Отже, позивач ОСОБА_1 , знаючи, що між нею та відповідачем у справі відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення, - позивач добровільно, послідовно та систематично, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, перераховувала кошти відповідачу без зазначення платежу.

А тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що поведінка позивача є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гуревича Максима Геннадійовича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська