Провадження № 22-ц/812/559/24 Суддя першої інстанції Черенкова Н.П.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 квітня 2024 року м. Миколаїв Справа № 490/6036/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Темнікової В.І.,

при секретарі судового засідання Колосовій О.М.,

за участю прокурора Волкожи О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Миколаївської обласної прокуратури на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Черенкової Н.П., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 06 лютого 2024 року, за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної військової адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

24 вересня 2020 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 (далі прокуратура № 1 ) в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, яка з 24 лютого 2022 року набула статусу військової адміністрації, звернулась до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» (далі ДП «Миколаївське лісове господарство»), про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення земельної ділянки.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2023 року замінено третю особу - Державне підприємство «Миколаївське лісове господарство» на його правонаступника Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі ДП «Ліси України»).

Позовні вимоги мотивовано тим, що пунктом 211 рішення Миколаївської міської ради від 18 вересня 2008 року № 27/64 надано дозвіл ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1 000 кв.м за рахунок земель міста, не наданих у власність, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Рішенням Миколаївської міської ради № 35/54 від 19 червня 2009 року пунктами 113-113.3 розділу 4 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 999 кв.м з кадастровим номером :01:052:0038 із вищезазначеним цільовим призначенням по АДРЕСА_1 , а в подальшому останньому 26 березня 2012 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 839941.

За інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 25 червня 2020 року № 389 вказана земельна ділянка станом на 01 січня 2004 року та 01 січня 2014 року входила до складу земель державного лісового фонду Миколаївського лісництва ДП «Миколаївське лісове господарство» квартал 47, виділ 1, що підтверджується і даними Публічної кадастрової карти .

В порушення приписів частини 6 статті 149 ЗК України розпорядження про вилучення з постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» вказаної земельної ділянки, яка відносилася до земель державного лісового фонду, не приймалося, ДП «Миколаївське лісове господарство» від права користування цією землею не відмовлялося.

В супереч вимог земельного законодавства (статей 149,150, 20 ЗК України) та лісового законодавства (статті 57 ЛК України) Миколаївською міською радою в односторонньому порядку та поза волею належного власника держави в особі Миколаївської ОДА - передано у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд земельну ділянку лісового фонду, яка перебувала у користуванні державного підприємства без її вилучення в останнього у встановленому законом порядку та фактичного змінивши цільове призначення.

За інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 19 червня 2020 року № 514 проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки не погоджувався, висновок не надавався, а відтак вказане рішення прийнято за відсутності позитивного висновку Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства про погодження проекту землеустрою спірної земельної ділянки.

Крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення міською радою допущено і інші порушення законодавства.

Так, відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про основи містобудування», в редакції чинній на час прийняття цього рішення, основою для вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (наданні) земель є містобудівна документація.

Містобудівною документацією на час прийняття оскаржуваного рішення міської ради був Генеральний план розвитку міста Миколаєва, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 24 листопада 1986 року № 403, відповідно до якого, спірна земельна ділянка розташована на території зони зелених насаджень загального користування. Згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17 жовтня 2003 року, вказана ділянка належить до території, функціональне призначення якої є невизначеним.

Отже, Миколаївська міська рада з порушенням повноважень і вимог закону передала у власність первинному набувачу спірну земельну ділянку із земель державного лісового фонду без вилучення цієї ділянки у встановленому законом порядку з постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» та за відсутності погодження Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства. Тому оскаржені пункти рішення № 35/54 слід визнати незаконними.

Оскільки пункти 113-113.3 розділу 4 рішення № 35/54 від 19 червня 2009 року прийняті з порушенням вимог законодавства, отже є незаконними, а тому виданий на їх підставі Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:052:0038 серія ЯК № 839941, є недійсним.

25 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки № НОМЕР_1 , на підставі якого внесені відповідні відомості до Держгеокадастру про власника земельної ділянки.

Оскільки рішення Миколаївської міської ради № 35/54 від 19 червня 2009 року в частині надання спірної ділянки ОСОБА_1 , прийнято з численними порушеннями закону без необхідного обсягу цивільної дієздатності, то відповідач набула право власності на цю ділянку без визначених законом підстав, як того вимагає стаття 328 ЦК України, а отже не мала права відчужувати цю землю ОСОБА_2 .

Таким чином вказаний договір купівлі-продажу згідно зі статтею 21, частиною 1, 2 статті 203, статті 215 ЦК України, статті 152 ЗК України підлягає визнанню недійсним.

За змістом приписів статей 122 і 139 ЗК України, а також статті 31 ЛК України уповноваженим державою органом на розпорядження спірною земельною ділянкою є Миколаївська ОДА.

Зважаючи на те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, то це є підставою для усунення перешкод Миколаївській обласній військовій адміністрації (далі - Миколаївська ОВА) у здійсненні нею права користування та розпорядження спірною ділянкою на підставі статті 152 ЗК України, статті 391 ЦК України, адже надання земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням норм ЗК та ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. В такому разі власник майна може звернутися до суду з негаторним позовом про зобов`язання повернути земельну ділянку , який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Зважаючи на те, що незаконне надання земель державної власності лісогосподарського призначення у приватну власність порушує інтереси держави у сфері ефективного використання земельних і лісових ресурсів, оскільки унеможливлює реалізацію державної політики із забезпечення охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства, то у прокурора є підстави для звернення з позовом у цій справі, оскільки Миколаївська ОВА, будучи розпорядником спірної земельної ділянки, відповідний позов не заявила, хоча достовірно дізналася про порушення права розпорядження цією ділянкою та про існування оскарженого рішення № 35/54, проте обмежилася лише наданням відповіді прокуратурі на її запит .

Посилаючись на викладене, прокуратура № 1 просила суд:

- визнати незаконним та скасувати пункти 113, 113.1, 113.2, 113.3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 35/54 від 19 червня 2009 року в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :01:052:0038 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 999 кв. м по АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт на право власності серії ЯК № 839941 від 26 березня 2012 року на земельну ділянку площею 0,099 га з кадастровим номером 0:01:052:0038;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки 0:01:052:0038 № 974 від 25 квітня 2012 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,099 га з кадастровим номером 0:01:052:0038, грошовою оцінкою 326 533.96 грн по АДРЕСА_1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що у дійсних правовідносинах сторін - за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку, а за такого належним та ефективним способом захисту прав позивача (держави в особі Миколаївської ОВА) є пред`явлення саме віндикаційного, а не негаторного позову.

Позовні вимоги про визнання незаконними пунктів рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсними державного акту на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу не відповідають належному способу захисту.

З урахуванням вищенаведених висновків Великої Палати Верховного Суду прокурором обрано неналежні способи захисту порушених прав позивача.

Не погодившись з рішенням суду, Миколаївська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Як правило суб`єкт може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин.

На переконання суду першої інстанції, передача у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки за рахунок земель лісогосподарського призначення є незаконною.

Проте внаслідок невірного застосування до спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду № 359/3373/16 від 23 листопада 2021 року, Центральний районний суд м. Миколаєва дійшов помилкового висновку, що задоволення порушеного права Миколаївської обласної державної адміністрації має бути захищено шляхом звернення до суду з позовом про витребування її у власність держави.

Узагальнюючи викладені у вказаній постанові висновки, можна відокремити критерій, за яким визначається можливість чи неможливість заволодіння земельною ділянкою можливість або, навпаки, неможливість за жодних умов виникнення права власності на неї.

Беручи до уваги цей критерій, право приватної власності на спірну земельну ділянку як таку, що належить до земель лісогосподарського призначення, не могло виникнути за жодних умов, тому належним способом захисту у спірних правовідносинах є негаторний позов.

Право приватної власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, не може виникнути за жодних умов, отже належним способом захисту є пред`явлення негаторного позову.

Загалом, сформований Великою Палатою Верховного Суду у вказаній постанові висновок не підлягає застосуванню до спірних правовідносин через те, що правовідносини, у яких виник спір, є різними.

ДП «Миколаївське лісове господарство» не втратило права володіння спірною земельною ділянкою, яке й до цього часу належить останньому (його правонаступнику ДП «Ліси України) на підставі Державного акту на право користування землею Б № 031139 та планово - картографічних матеріалів лісовпорядкування, відтак мета позову спрямована на усунення перешкод у користуванні нею.

Задоволення порушеного права має бути захищено шляхом звернення до суду з позовом про повернення спірної земельної ділянки, а не з позовом про витребування її у власність держави.

Такий спосіб захисту як визнання недійсним (незаконним) рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України є законним та конституційним.

Зайняття земельних ділянок треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном.

Таким чином, суд першої інстанції, правильно встановивши всі фактичні обставини справи, помилково виходив із того, що задоволення порушеного права має бути захищено у спосіб шляхом витребування спірної земельної ділянки і відмовив у задоволенні позову.

Навіть не погоджуючись із обраним позивачем способом захисту, суд першої інстанції мав застосувати відповідні норми права для захисту порушених інтересів позивача, адже судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникла необхідність повторного звернення до суду.

Рішення суду має остаточно вирішити спір у суді по суті і захистити порушене право. Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звернутись до суду й отримати ще одне судове рішення то це означає, що обраний спосіб судового захисту є неефективним. Має діяти правило: один спір-один процес.

Від відповідача ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_3 , надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У своєму відзиві відповідач зазначала, що на підставі практики Верховного Суду можна дійти висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки, акту про право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу земельної ділянки, не підлягають задоволенню, оскільки не відповідають меті, яку переслідує позивач при поданні цього позову, тобто є не ефективним способом захисту прав позивача.

Прокурором не враховані висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду однозначно виснувала, що належним способом захисту права держави на земельну ділянку лісогосподарського призначення, яка вибула із власності держави поза її волею, є витребування цієї ділянки з чужого володіння і держава набуде прав власника.

Всі постанови Верховного Суду, на які послався прокурор в апеляційній скарзі щодо питання розмежування вендикаційного і негаторного позовів, були прийняті раніше ніж постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17

Отже судом першої інстанції при постановлені рішення у справі було вірно застосовано норми матеріального права, без порушення норм процесуального права.

На день слухання справи відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради від 18 вересня 2008 року № 27/64 ОСОБА_1 надано дозвіл для складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, площею 1000 кв.м, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Вказаний проект землеустрою було погоджено на початку 2009 року в установленому на той час законом порядку усіма державними установами та органами місцевого самоврядування, в тому числі управлінням культури Миколаївської ОДА, управлінням Держкомзему у м. Миколаєві.

Рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54 (пункти 113-113.3) відповідачу погоджено відповідний проект землеустрою щодо відведення у власність вищезазначеної земельної ділянки площею 999 кв.м, зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування , та надано у власність із зазначенням обмеження у її використанні - зміна цільового призначення .

26 березня 2012 року ОСОБА_1 отримав державний акт про право власності серії ЯК № 839941 від 26 березня 2012 року на земельну ділянку, площею 999 кв.м по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:052:0038.

Вказана земельна ділянка, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 квітня 2012 року № 974, зареєстрована на час розгляду справи за ОСОБА_2 .

Відповідно до листа Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 16 липня 2020 року вищезазначена земельна ділянка на момент прийняття вищезазначеного рішення Миколаївської міської ради (далі ММР) відносилася - згідно з Правилами використання та забудови території міста Миколаєва, затвердженими рішенням ММР № 15/41 від 17 жовтня 2003 року - до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення (ПР-2), згідно з Генеральним планом міста Миколаєва, затвердженими рішенням від 24 листопада 1986 року до невизначених територій.

Відповідно до листа Управління містобудування та архітектури Миколаївської ОДА від червня 2020 року вищезазначена земельна ділянка згідно з Генеральним планом міста Миколаєва розташована на території проектних зелених насаджень, згідно з планом зонування знаходиться в зоні садибної забудови (Ж-І) переважним видом використання даної зони є будівництво житлових будинків садибного типу.

Як підтверджується наявними в справі письмовими доказами, на теперішній час земельна ділянка вільна від забудов, повідомлення про початок проведення будівельних робіт до Департаменту не надходили, відповідні дозволи на забудову не видавалися.

Згідно з листом виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 25 червня 2020 року № 389 спірна земельна ділянка із вказаним кадастровим номером у період з 01 січня 2004 року по 01 січня 2014 року відносилась до земель державного лісового фонду квартал 47 виділ 1 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп» .

За інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 19 червня 2020 року за № 5811 спірна земельна ділянка входила до складу земель лісового фонду постійного користування ДП «Миколаївський лісгосп». Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадян для розгляду та погодження не надавався, інформація про вилучення земельних ділянок не надходила до управління.

Згідно листа № 87 від 31 березня 2020 року директора ДП «Миколаївський лісгосп», суміщення Публічної кадастрової карти України і планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування надало можливість встановити, що спірна земельна ділянка розташована в межах кварталу 47 виділів 1,2 на території Центрального району м. Миколаєва. ДП «Миколаївське лісове господарство» реалізує право постійного користування щодо земель лісового фонду квартал 47 виділ 1 на підставі Державного Акту на право користування землею (Серії Б № 031139) 1986 року та планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а саме планшету № 5 лісовпорядкування 2013 року.

Згідно листа № 231 від 03 липня 2020 року директора ДП «Миколаївський лісгосп», лісгосп від права постійного користування спірною земельною ділянкою не відмовлявся, погодження на вилучення підприємство не надавало.

Відповідно до листа Миколаївської обласної державної адміністрації від 09 липня 2020 року адміністрацією не розглядалися питання щодо вилучення спірної земельної ділянки, не погоджувалося припинення права постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство». Розпорядження щодо вилучення земельної ділянки з постійного користування підприємства ОДА не видавалося.

На підставі досліджених доказів, а саме листа ВО «Укрдержліспроект» № 389 від 25 червня 2020 року, листа Миколаївського обласного управління лісового господарства № 138 від 15 лютого 2016 року, вбачається, що на момент прийняття Миколаївською міською радою рішення про передачу у приватну власність відповідачеві ОСОБА_1 спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство» та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходились у кварталі № 47 виділ 1, вказана земля передана без вилучення із постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходились у кварталі № 43 виділ 6, а відтак надання спірної земельної ділянки у власність відповідачеві ОСОБА_2 є незаконним.

За приписами статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції, що оскаржується прокурором не в повній мірі відповідає цим вимогам.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на таке.

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина 2 статті 1 ЛК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина 2 статті 3 ЗК України).

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини 1 статті 19 ЗК України).

Відповідно до приписів статті 5 ЛК України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет : складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Суд встановив, що земельна ділянка має статус земельної ділянки лісогосподарського призначення та відносилась до земель державного лісового фонду квартал 47 виділ 1 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп», що підтверджують: листом виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 25 червня 2020 року № 389, де зазначено, що спірна земельна ділянка із вказаним кадастровим номером у період з 01 січня 2004 року по 01 січня 2014 року відносилась до земель державного лісового фонду квартал 47 виділ 1 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп»; інформаційним листом Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 19 червня 2020 року за № 5811, за яким спірна земельна ділянка входила до складу земель лісового фонду постійного користування ДП «Миколаївський лісгосп»; повідомленням директора ДП «Миколаївський лісгосп» від 31 березня 2020 року № 87 про те, що суміщенням Публічної кадастрової карти України і планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування встановлено, що спірна земельна ділянка розташована в межах кварталу 47 виділів 1,2 на території Центрального району м. Миколаєва. ДП «Миколаївське лісове господарство» реалізує право постійного користування щодо земель лісового фонду квартал 47 виділ 1 на підставі Державного Акту на право користування землею (Серії Б № 031139) 1986 року та планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а саме планшету № 5 лісовпорядкування 2013 року.

Отже, врахувавши наведені приписи законодавства та матеріали лісовпорядкування, суд першої інстанції правильно визначив правовий статус спірної земельної ділянки як такої, що належить до земель лісогосподарського призначення.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Суди першої інстанції встановив, що повноваження стосовно розпорядження земельною ділянкою належать до компетенції Миколаївської ОДА, яка є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини 1 статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Порядок вилучення земельних ділянок визначає стаття 149 ЗК України, за приписами якої земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень.

Частина 6 статті 149 ЗК України встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Відповідно до частини 5 статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. А згідно з останньою Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами 5,8 цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 ЗК України.

Таким чином згідно з наведеними приписами вилучення для нелісогосподарських потреб спірної земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП « Миколаївське лісове господарство», і передання у власність такої ділянки належало до повноважень Миколаївської ОДА. Проте як встановлено судом першої інстанції такого рішення Миколаївська ОДА не приймала.

За такого, відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади - Миколаївської ОДА дає підстави для висновку, що держава, як власник, волю на відчуження зазначеної земельної ділянки не виявляла, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею - без прийняття ним відповідного рішення.

З огляду на те, що держава в особі Миколаївської ОДА не розпорядилася земельною ділянкою у передбачений законом спосіб, Миколаївська міська рада відчужила її без вираження на це волі власника.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54 (пункти 113-113.3) ОСОБА_1 погоджено відповідний проект землеустрою щодо відведення у власність вищезазначеної земельної ділянки площею 999 кв.м, зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, та надано у власність із зазначенням обмеження у її використанні - зміна цільового призначення .

З огляду на те, що необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки, відсутність такого рішення з боку держави як власника спірної земельної ділянок квартал 47 виділ 1 ДП «Миколаївське лісове господарство», свідчить про відсутність рішення уповноваженого органу виконавчої влади, на підставі якого Миколаївська міська рада набула право власності на цю земельну ділянку 47 кварталу виділ 1 ДП «Миколаївське лісове господарство». Отже, оскаржене рішення не є первинною підставою вибуття земельної ділянки з власності держави в особі Миколаївської ОДА.

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2 статті 116 ЗК України).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди на земельні ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (статті 125 ЗК України в редакції, яка була чинною на час видання державного акта).

Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); від 20 червня 2023 року № 554/10517/16ц, № 633/408/18; від 12 липня 2023 року № 757/31372/18ц.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина 2 статті 52 ЗК України).

Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.

Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц ( пункт 33) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 49).

Вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди.

Між тим у справі, що переглядається апеляційним судом мета прокурора спрямована на відновлення власником (Миколаївською ОДА) володіння спірною земельною ділянкою. Тому не є належними й ефективними способами захисту вимоги про визнання незаконним та скасування певних пунктів рішення міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з підстав обрання прокурором не ефективного способу захисту права власника Миколаївської ОДА.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

При цьому власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Суд першої інстанції встановив обставини незаконного вибуття земельної ділянки власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає визнання незаконними рішень, правочинів, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог прокуратури № 1 про визнання незаконним та скасування певних пунктів рішення міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з підстав обрання прокурором не ефективного способу захисту права власника Миколаївської ОДА.

Доводи апеляційної скарги про те, що в даній справі має місце звернення прокуратури № 1 саме з негаторним позовом є неприйнятними з огляду на таке.

Відповідно до частини 5 статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.

Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.

У даному випадку держава, як власник ділянки, волю на її вибуття з власності не виражала (відчуження відбулося з волі міської ради, якій земельна ділянка не належала), тому ділянка вибула з державної власності поза волею власника. Тому застосовуються статті 387, 388 ЦК України, й належним способом захисту буде віндикаційний позов (витребування майна від добросовісного набувача), що має місце у справі, що переглядається судом апеляційної інстанції.

У справі, що переглядається встановлено, що прокуратура звернулася з вказаним позовом з метою відновлення володіння власником (Миколаївською ОДА) спірною земельною ділянкою. Між тим, прокурор просив повернути у власність держави в особі Миколаївської ОДА спірну земельну ділянку, що відповідно до висновку суду першої інстанції є перешкодою для розгляду питання щодо витребування земельної ділянки.

Такий висновок суду є помилковим з огляду на встановлені судом обставини справи та судову практику, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року зазначено: «11.12. У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 рокуу справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

11.13. Саме тому, виходячи з мети позову, який заявив прокурор, і його обґрунтування, вимогу зобов`язати ОСОБА_1 повернути у відання держави в особі ГУ Держгеокадастру у Харківській області земельну ділянку площею 4,6902 га (кадастровий номер :02:001:1071) слід розуміти як вимогу про витребування цієї ділянки з володіння ОСОБА_1 на користь власника. Зміни під час провадження у справі в адміністративно-територіальному устрої та перехід права розпорядження певними земельними ділянками від держави до територіальної громади не впливають на можливість задоволення цього позову та виконання рішення суду на користь належного суб`єкта (територіальної громади)».

У постанові від 20 червня 2023 року № 554/10517/16ц Велика Палата Верховного Суду зазначала: «7.47. Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально ( постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31))».

За обставинами справи № 490/6036/20 мета прокуратури № 1 спрямована на повернення у відання держави в особі Миколаївської ОВА земельної ділянки площею 0,0999 га з кадастровим номером 0:01:052:0038.

За змістом позовної заяви у кінцевому підсумку прокуратуру, яка представляє державу в особі Миколаївської ОВА просила про отримання (повернення) земельної ділянки у категорію лісових земель держави, а не визначення судом незаконності дій відповідачів.

При цьому необхідно виходити з того, що суд має задовольнити позовну вимогу з урахуванням та дотриманням верховенства права, що дозволить досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 36), 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18).

З урахуванням викладеного, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, апеляційний суд вважає можливим, виходячи з мети позову, який заявила прокуратура № 1, і його обґрунтування, вимогу щодо зобов`язання ОСОБА_2 повернути у відання держави в особі Миколаївської ОВА земельну ділянку площею 0,0999 га з кадастровим номером 0:01:052:0038 розуміти як вимогу про витребування цієї ділянки з володіння ОСОБА_2 на користь власника - Миколаївської ОВА.

Щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), то у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 зазначила наступне:

«12.1. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

12.2. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168).

12.3. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

12.4. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

12.5. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

12.6. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45).

12.7. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

12.8. Критерій законності означає, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

12.9. Втручання держави в право особи на мирне володіння майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Легітимною метою такого втручання може бути здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів».

Отже, втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини 1-3 статті 388 ЦК України).

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, а ОСОБА_1 , а в подальшому ОСОБА_2 , є добросовісними набувачами, які набули земельну ділянку на підставі оскарженого рішення Миколаївської міської ради, а остання на підставі договору купівлі-продажу.

Миколаївська міська рада прийняла оскаржуване рішення, керуючись статтею 40, пунктом «б» частини першої статті 81, статтями 118 і 121 ЗК України, що передбачають безоплатне набуття громадянами права власності на земельні ділянки, а після набуття права власності ОСОБА_1 передав отриману земельну ділянку ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу. Відтак, Миколаївська ОВА згідно з частиною 3 статті 388 ЦК України має право на витребування від ОСОБА_2 земельної ділянки, яка вибула з володіння держави поза її волею та була набута у порядку безоплатної приватизації від Миколаївської міської ради, що не мала права відчужувати цю ділянку.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування та подальше відчуження цього майна іншій особі переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

Велика Палата Верховного Суду в наведених вище постановах звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, ОСОБА_2 , проявивши розумну обачність, могла та повинна була знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).

Відповідач ОСОБА_2 судові засідання у судах першої й апеляційної інстанцій не відвідувала, проти позову заперечувала, проте з часу укладення договору купівлі-продажу (25 квітня 2012 року) до часу звернення прокуратури № 1 з позовом 24 вересня 2020 року, земельною ділянкою не користувалася про що свідчить складений акт про обстеження земельної ділянки від 06 липня 2020 року.

За такого апеляційний суд вважає, що у ОСОБА_2 відсутній інтерес у збереженні земельної ділянки у власності та характеризує певним чином ставлення відповідача до результату розгляду спору та свідчить про те, що витребування у неї земельної ділянки не становитиме надмірний тягар.

З огляду на все викладене вище загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_2 у збереженні права на земельну ділянку.

При цьому апеляційній суд враховує, що за приписами частин 3 і 4 статті 390 ЦК України, ОСОБА_2 не позбавлена можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.

Отже, апеляційний суд вважає, що витребування земельної ділянки у ОСОБА_2 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

Щодо позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_2 до всіх позовних вимог.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

На віндикаційні позови прокурора в інтересах держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

При чому ї в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3 та 4 статті 267 ЦК України).

У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Прокурор у цій справі пред`явив чотири позовні вимоги: визнати незаконним та скасувати пункти 113, 113.1, 113.2, 113.3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 35/54 від 19 червня 2009 року в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки; визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акту на право власності серії ЯК № 839941 від 26 березня 2012 року на цю земельну ділянку; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної від 25 квітня 2012 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; та фактично витребувати у ОСОБА_2 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволені позовних вимог слід відмовити в повному обсязі, а тому підстави для застосування позовної давності відсутні. Між тим апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції щодо відмови в задоволенні трьох перших позовних вимог. Щодо вимоги про витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_2 , то така вимога підлягає задоволенню з огляду на те, що було порушене право позивача, за захистом якого прокуратура № 1 звернулася до суду.

Апеляційний суд вважає, що прокурор не пропустив позовну давність щодо такої позовної вимоги з огляду на таке:

Миколаївська ОДА дізналася про порушення права на земельну ділянку лише у червні 2020 році, коли прокурор листом від 17 червня 2020 року повідомив її про відповідні порушення.

Позов у цій справі прокуратура № 1 подала до суду 24 вересня 2020 року. Про наявність порушень вимог земельного законодавства прокуратура № 1 дізналася у червні 2020 року.

У матеріалах справи відсутні докази того, що прокуратура довідались або могла довідатись про порушення вимог земельного законодавства раніше, а тому відсутні підстави для застосування позовної давності для вимог про витребування земельної ділянки.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Миколаївської обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

З урахуванням викладеного рішення суду першої інстанції відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України в частині позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення цих вимог, а саме слід витребувати у ОСОБА_2 у власність держави в особі Миколаївської обласної військової адміністрації земельну ділянку площею 0.0999 га з кадастровим номером :01:052:0038 за адресою АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Щодо розподілу судових витрат.

Розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства (частина 8 статті 6 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI)).

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина 1 статті 4 Закону № 3674-VI у редакції, чинній на час звернення до суду).

За змістом пункту 2 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про визнання права власності на майно або його витребування визначається вартістю майна.

24 вересня 2020 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 звернувся до суду з трьома вимогами немайнового характеру та однією вимогою майнового характеру, що стосувалась зобов`язання повернення земельної ділянки у власність держави, вартість якої 326 533.96 грн.

Станом на той час за подання позовної заяви юридичною особою майнового характеру справлявся судовий збір у розмірі 1,5 % ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а за подання позовної заяви юридичною особою немайнового характеру справлявся судовий збір у розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складав 2 102 грн (підпункти 1, 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI у відповідній редакції). Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2020 року становив у місячному розмірі 2 102 грн (абзац четвертий статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»). Тобто мінімальний розмір судового збору за подання юридичною особою позовної заяви майнового характеру становив 2 102 грн, а максимальний 735 700 грн, розмір судового збору за подання юридичною особою позовної заяви немайнового характеру складав 2 102 грн.

З урахуванням вищенаведеного, позивач звертаючись до суду першої інстанції з вищевказаними позовними вимогами повинен був сплатити судовий збір у загальному розмірі 11 204 грн (6 306 грн (по 2 102 грн за три вимоги немайнового характеру) + 4 898 грн (за одну вимогу майнового характеру (326 533.96 грн х 1.5% = 4 898 грн) = 11 204 грн).

Зазначені вимогу Закону України про судовий збір були виконані позивачем в повному обсязі, що підтверджується квитанцією № 1681 від 17 вересня 2020 року (т. 1 а.с. 70). Крім того, позивач сплатив 1 051 грн за подання заяви про забезпечення позову, яку судом першої інстанції було задоволено, що підтверджує квитанція № 1692 від 17 вересня 2020 року (т. 1 а.с. 245).

На рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні всіх позовних вимог, 06 березня 2024 року, Миколаївська обласна прокуратура через систему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу.

Станом на той час за подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір становив 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви (підпункт 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону №3674-VI у відповідній редакції).

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною 2 цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Отже, за подання даної апеляційної скарги позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 150% від тієї суми, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви із застосування коефіцієнту 0,8.

Такий збір становив 13 444.80 грн (11 204 х 0.8 = 8 963.20 грн; 8 963.20 грн х 150 % = 13 444.80 грн.).

Прокурор сплатив за подання апеляційної скарги 16 671.55 грн, що підтверджує квитанція № 311 від 28 лютого 2024 року (т. 2 а.с. 137 зворот).

Миколаївський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу частково, зокрема, скасував рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги майнового характеру, що стосувалась зобов`язання повернення земельної ділянки у власність держави вартістю 326 533.96 грн.

Тому розподіл судових витрат треба здійснити пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 статті 141 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Миколаївський апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги майнового характеру, що стосувалась зобов`язання повернення земельної ділянки у власність держави, та вказану позовну вимогу задовольнив.

Отже ціна позову за задоволеною позовною вимогою становить 326 533.96 грн.

Загальна сума судового збору який мала сплатити прокуратура за подання апеляційної скарги за задоволеною позовною вимогою, становила 5 877.60 грн (4 898 грн х 0.8 = 3 918.40 грн; 3918.40 грн х 150%= 5 877.60 грн).

За такого, виходячи з обсягу задоволених позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь Миколаївської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір за подачу позову до суду першої інстанції у розмірі 4 898 грн, за подачу заяви про забезпечення позову в розмірі 1 051 грн та за подачу апеляційної скарги у розмірі 5 877.60 грн, а загалом в сумі 11 826.60 грн.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2024 року в частині позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Витребувати у ОСОБА_2 у власність держави в особі Миколаївської обласної військової адміністрації земельну ділянку площею 0.0999 га з кадастровим номером :01:052:0038 за адресою АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Миколаївської обласної прокуратури 11 826 грн 60 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 11 квітня 2024 року.