Справа № 463/6353/23 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/206/24 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м.Львів

Справа № 463/6353/23

Провадження № 22-ц/811/206/24

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргуОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 7 грудня 2023 року у складі судді Марків Ю.С. , у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання кредитного договору недійсним,-

встановив:

25 липня2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до АТ «Кредобанк» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позову посилається на те, що 2 грудня 2019 року між нею та АТ «Кредобанк» укладено кредитний договір №CL-243421, відповідно до п.п.2.1, 2.4, 4.6 якого їй (позивачу) надавався кредит (загальною вартістю 217 282,42 грн.) у розмірі 101 000 грн. до 29 листопада 2024 року, в тому числі на поточні потреби в розмірі 95 337 грн. та на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості в сумі 5 663 грн. Вказує, що анкету-заяву, яка є передумовою укладення кредитного договору, заповнено з використанням комп`ютерної техніки на стандартному бланку відповідача його працівником, який в анкеті-заяві зазначив, що отриманий кредит слід вважати дрібним побутовим правочином та є таким, що не потребує згоди другого з подружжя, однак їй (позивачу) не було відомо та не роз`яснено значення терміну «дрібний побутовий правочин» і чому він не потребує згоди іншого подружжя, у зв`язку з чим, на її думку, її волевиявлення при укладанні кредитного договору не було вільним і не могло відповідати її внутрішній волі. Зазначає, що наданий їй ( ОСОБА_2 ) кредит майже у 10 разів перевищував її місячну заробітну плату, яку було зазначено в анкеті-заяві, а загальна вартість кредиту майже у 20 разів перевищувала місячну заробітну плату, відтак укладений кредитний договір не міг і не може вважатись дрібним побутовим правочином та у зв`язку з чим потребував згоди другого із подружжя. Посилається на те, що вона (позивач) уклала кредитний договір під впливом тяжкої для неї обставини (необхідності компенсації значних витрат, пов`язаних з лікуванням іншої особи), про що свідчить надана нею розписка ОСОБА_3 від 2 грудня 2021 року. Просить позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 7 грудня 2023 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що банк не надав їй необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про фінансову послугу, чим ввів її в оману, що є підставою для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 2 грудня 2019 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №CL-243421, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати у власність позичальникові грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов`язався використати кредит на цілі, вказані в цьому кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим договором.

Оскаржуване рішення мотивовано наступним.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 цього Кодексу).

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч.1 ст.1054 цього Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З кредитного договору №CL-243421 від 2 грудня 2019 року вбачається, що перед укладенням такого сторони досягли згоди з усіх істотних його умов, їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі.

Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, не зверталася до банку із заявою про надання роз`яснень щодо умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, чим фактично погодилася зі всіма умовами такого договору, договір підписала добровільно, що відповідало її внутрішній волі та намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов`язань. Відповідач надав позивачу повну інформацію про умови надання кредиту, що підтверджується особисто проставленим підписом позивача.

З матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається, що позивач виконувала умови оспорюваного кредитного договору.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення кредиту без пояснень причин. Перебіг цього строку починається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто або через уповноважену особу або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

Якщо позивач вважала, що договір суперечить законодавству України, що він укладений зі значними порушеннями законодавства, та умови цього договору виявились для неї не зрозумілими, та, на її думку, порушують права її, як споживача, вона мала право відмовитися від договору протягом 14 днів з дня його укладення.

Встановлено, що позивач фактично отримавши кредитні кошти, приступила до виконання договору і не скористалася своїм правом, передбаченим Законом України «Про захист прав споживачів», відмовитися в односторонньому порядку від кредитного договору.

Матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача до банку щодо порушення її прав як споживача, недостатність наданої банком інформації про умови кредитування.

Сторони досягли згоди з істотних умов кредитного договору, тому відповідно до ст. 204 ЦК України презюмується правомірність правочину.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 5 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань є неприпустимим.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно із ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи визнається недійсним.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно із ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Згідно із постановою Верховного Суду у справі №619/761/18 приписи ст. 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосується права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Для укладання кредитного договору (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які б мали наслідком визнання договору кредиту недійсним, також не надано доказів вчинення щодо неї обману та тиску.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові.

З висновками суду першої інстанції, які відповідають встановленим обставинам справи, належить погодитися, оскільки судом правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування оскаржуваного рішення суду не встановлені.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 7 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 березня 2024 року.

Головуючий-______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________Ю.Р. Мікуш ________________Р.В. Савуляк