Справа №487/3323/21
Провадження №2/487/91/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2024 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого судді Кузьменко В.В., за участю секретаря судового засідання Рафальської Т.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом адвоката Латиш Катерини Олександрівни в інтересах позивача ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

18.05.2021 року адвокат Латиш Л.А. в інтересах позивача ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просив стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований: АДРЕСА_1 , заборгованість за договором позики №б/н від 13.04.2019 року в сумі 348400 гривень, інфляційні збитки в сумі 195800,08 гривень, з відсотками річних у сумі 9286,08 гривень. Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ,судовий збір у загальній сумі 3773 гривні.

Позов мотивовано тим, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір позики. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_6 передав ОСОБА_3 позику у розмірі 348400,00 грн., що є еквівалентно 13000,00 доларів США зі строком повернення до 13.04.2020 року. Станом на 23.02.2021 року грошові кошти не повернуті. Крім того, станом на 04.03.2021 року інфляційні збитки складають 19580,08 грн., а сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 14.04.2020 по 04.03.2021 року складає 9286,08 грн. Оскільки, відповідачем непогашена у повному обсязі заборгованість за договором позики по розписці від 13.04.2019 року позовні вимоги просить задовольнити.

Ухвалою суду від 24.05.2021 року відкрито провадження та призначено до підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 30.09.2021 рок, клопотання про проведення відеоконференції задоволено.

08.10.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ОСОБА_7 , в якому просить відмовити у задоволені позову з наступних підстав. Згідно п. 1.2 договору, сторонами встановлений порядок надання коштів - позика (фінансова допомога) надається шляхом внесення готівкових коштів на банківський рахун пози чальника або вручення готівки безпосередньо позичальнику. Вказана умова підтверджує, що станом на момент підписання договору відповідач не отримав грошових коштів. Після підписання договору позивач, знехтувавши його умовами та нормами цивільного законодавства, не передав відповідачу грошові кошти та почав вимагати сплати відсотків за користування позикою. Враховуючи ненадання позивачем грошових коштів відповідач не складав розписки та не передавав її позивачу. Вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Крім того, у разі відсутності невиконаного грошового зобов`язання перед позивач, відповідач не повинен сплачувати вказані суми.

08.11.2021 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, зазначає, що жодним пунктом договору складання розписки не передбачено, а заперечення представника відповідача про те, що ОСОБА_3 не отримував від ОСОБА_8 гроші не підтверджується жодними доказом. Спірним договором був укладений між сторонами 13.04.2019 року. Договір був підписаний відповідачем особисто, що відповідачем і не оспорюється. Тому, оскільки, ніби то відповідач ОСОБА_3 фактично не отримував кошти, він мав право оспорити вказаний правочин. Вказаних дій з боку відповідача вчинено не було. Отже, договір позики (поворотної безвідсоткової фінансової допомоги) від 13.04.2019 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є чинним, а дії відповідача свідчать про ухилення останнього від виконання його вимог. Просить відмовити представнику відповідача в поновлені строку на подання відзиву та задовольнити позовну заяву повністю.

Ухвалою суду від 20.01.2022 року клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено.

Ухвалою суду від 17.01.2023 року у задоволені клопотання представника відповідача про проведення відеоконференції відмовлено.

Ухвалою суду від 24.03.2023 року у задоволені клопотання представника відповідача про проведення відеоконференції відмовлено.

Ухвалою суду від 01.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання позивач не з`явився, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує.

Відповідач до судового засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи було повідомлено належним чином, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, в позові просить відмовити.

Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

13.09.2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір позики (поворотної безвідсоткової фінансової допомоги). Відповідно до умов вказаного договору Позикодавець передав позичальнику позику у розмірі 348400,00 грн., що еквівалентно 13000,00 доларів США зі строком повернення до 13.04.2020 року.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ч. 1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно зі ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач на підтвердження позовних вимог надав копію договору позики. Оригінал договору позики в матеріалах справи відсутній.

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не довів наявності обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення договору позики.

Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 545, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-78, 81, 128, 131, 141, 259, 263-265, 268, 315, 354, 355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог адвоката Латиш Катерини Олександрівни в інтересах позивача ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано.

Суддя В.В. Кузьменко