КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №757/4731/23 Головуючий у І інстанції - Бусик О.Л.
апеляційне провадження №22-ц/824/5357/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа: Державна установа «Вільнянська установа виконання покарання (№11) про відшкодування моральної шкоди,-

установив:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києваз позовом доДержавної казначейської служби України, третя особа: Державна установа «Вільнянська установа виконання покарання (№11) про відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що з 03 березня 2014 року до 20 серпня 2016 року він утримувався у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» в камері №11 площею 12,71 кв.м., що розрахована на чотири спальні місця та камері №16 площею 12,81 кв.м., що розрахована на чотири спальні місця.

У камерах не було безперебійного водопостачання, оскільки система водопостачання знаходилась в аварійному стані, воду неможливо було пити, адже вона не відповідала санітарним нормам.

До камерних приміщень не було постачання гарячої води, що ускладнювало дотримання санітарних норм особистої гігієни.

Раз на тиждень надавалась можливість прийняти душ, що приводило до антисанітарії в камерах, особливо влітку.

На прийняття душу відводилось 15-20 хв., в душі відсутні санітарно-гігієнічні умови, на стінах була пліснява та наліт невідомого походження, що призводило до появлення в ув`язнених грибка на ногах.

Можливість випрати брудну білизну надавалась один раз на тиждень, що в умовах великого скупчення людей погано відображалось на санітарних умовах житлових приміщень та особистій гігієні заарештованих.

Матраци та ковдри, які йому видавались, були розірвані, мали брудний вид, в них були клопи та воші.

Туалет в камері розташований у кутку, лише з однієї сторони мав перегородку від умивальника та знаходився в 70 см від найближчого ліжка.

На вході до туалету не було дверей чи ширми, туалет не обладнаний бачком для змиву води та в ньому відсутня вентиляція, що змушувало користуватись ним дуже зрідка, внаслідок чого у позивача було порушення функціонування кишечника, що призводило до відчуття болю у шлунку.

У слідчому ізоляторі були відсутні відповідні препарати, обладнання й спеціалісти для діагностики та задовільного медичного обстеження і лікування захворювань.

Від тривалого використання м`яка начинка матраців ущільнена по їх краях, що фактично не дозволяло використовувати матраци за їх призначенням.

Харчування було недостатнє та неякісне, їжа була одноманітна, а для зберігання продуктів харчування, які були ним отриманні у виді посилок або передачі, були відсутні умови.

Умови прогулянок, доступу до свіжого повітря та природного освітлення в ізоляторі, зокрема, про недостатній доступ до свіжого повітря та природного освітлення у камерах через розміщення решіток на вікнах, неможливість здійснення прогулянки на свіжому повітрі у достатньо необхідній кількості часу через відсутність необхідних умов.

Неодноразові усні скарги позивача на такі порушення умов утримання висловлювались прокурору по нагляду за додержанням законності в місцях попереднього ув`язнення при прокурорських обходах та обходах керівництва установи, були залишені без уваги, і не призвели до покращення умов тримання у державній установі.

Позивач стверджує, що тримання його в умовах державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» було таким, що принижує його гідність, а поводження з ним було таким, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, внаслідок стверджуваного порушення, йому було завдано моральної шкоди в розмірі 250000 грн.

Просив стягнути з Казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку відшкодування моральної шкоди в розмірі 250000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 6000 грн.

У задоволенні решти позовних відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що визначений судом розмір компенсації у сумі 6000 грн., є недостатнім для відшкодування в повному обсязі моральної шкоди, завданої позивачу бездіяльністю Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№11)».

Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у позовній заяві при визначенні обсягу заподіяної шкоди, глибини та тривалості моральних страждань він посилався на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Діхтярь та інші проти України», у якому констатовано порушення ст.3 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та присуджено компенсацію, зокрема, ОСОБА_3 у розмірі 6500 євро.

Цим ж рішенням Європейського суду з прав людини стягнуто компенсацію і на користь інших осіб.

Вважає, що суд першої інстанції невірно визначав розмір компенсації моральної шкоди, чим порушив право позивача на справедливе відшкодування моральної шкоди.

Просив суд, рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 рокускасувати та ухвалити нове про відшкодування на його користь моральної шкоди у розмірі 250000 грн.

Також, на зазначене вище рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року апеляційну скаргу подала іДержавна казначейська служба України, оскільки вважає, що рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що Казначейство, яке за ініціативою позивача залучено до справи, згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних правовідносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, суд першої інстанції не встановив та не залучив належних відповідачів.

Вказує, що судом не з`ясовано скільки засуджених одночасно з позивачем знаходилось в камері під час тримання його під вартою, тому висновок суду першої інстанції, щодо браку особистого простору та як наслідок цього приниження гідності позивача є необґрунтованим.

Просила суд, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у частині задоволення позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України задоволенню не підлягає, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 03 березня 2014 року до 20 серпня 2016 року перебував у ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№11)», де утримувався в камері №11 загальною площею 12,71 кв.м. (без урахування площі сан. вузла), камері №16 загальною площею 12,81 кв.м. (без урахування площі сан. вузла).

Кожна камера розрахована на чотири спальних місця.

Обґрунтовуючи наявність душевних і фізичних страждань ОСОБА_1 зазначав, що умови тримання в установі суперечили нормам національного законодавства та ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, позивач стверджував, що у камерах не було безперебійного водопостачання, оскільки система водопостачання знаходилась в аварійному стані, воду неможливо було пити, адже вона не відповідала санітарним нормам.

До камерних приміщень не було постачання гарячої води, що ускладнювало дотримання санітарних норм особистої гігієни.

Раз на тиждень надавалась можливість прийняти душ, що приводило до антисанітарії в камерах, особливо влітку.

На прийняття душу відводилось 15-20 хв., в душі відсутні санітарно-гігієнічні умови, на стінах була пліснява та наліт невідомого походження, що призводило до появлення в ув`язнених грибка на ногах.

Можливість випрати брудну білизну надавалась один раз на тиждень, що в умовах великого скупчення людей погано відображалось на санітарних умовах житлових приміщень та особистій гігієні заарештованих.

Матраци та ковдри, які йому видавались, були розірвані, мали брудний вид, в них були клопи та воші.

Туалет в камері розташований у кутку, лише з однієї сторони мав перегородку від умивальника та знаходився в 70 см від найближчого ліжка.

На вході до туалету не було дверей чи ширми, туалет не обладнаний бачком для змиву води та в ньому відсутня вентиляція, що змушувало користуватись ним дуже зрідка, внаслідок чого у позивача було порушення функціонування кишечника, що призводило до відчуття болю у шлунку.

У слідчому ізоляторі були відсутні відповідні препарати, обладнання й спеціалісти для діагностики та задовільного медичного обстеження і лікування захворювань.

Від тривалого використання м`яка начинка матраців ущільнена по їх краях, що фактично не дозволяло використовувати матраци за їх призначенням.

Харчування було недостатнє та неякісне, їжа була одноманітна, а для зберігання продуктів харчування, які були ним отриманні у виді посилок або передачі, були відсутні умови.

Умови прогулянок, доступу до свіжого повітря та природного освітлення в ізоляторі, зокрема, про недостатній доступ до свіжого повітря та природного освітлення у камерах через розміщення решіток на вікнах, неможливість здійснення прогулянки на свіжому повітрі у достатньо необхідній кількості часу через відсутність необхідних умов.

Неодноразові усні скарги позивача на такі порушення умов утримання висловлювались прокурору по нагляду за додержанням законності в місцях попереднього ув`язнення при прокурорських обходах та обходах керівництва установи, були залишені без уваги, і не призвели до покращення умов тримання у державній установі.

Позивач зазначав, що тримання його в умовах Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» було таким, що принижує його гідність, а поводження з ним було таким, що порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свої вимоги про відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, обґрунтовує також ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 56 Конституції України, ст.ст.23, 1173 ЦК України, а також просив врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 16 лютого 2021 року у справі №757/830/20 та правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 204/5876/18.

Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (ч.8 ст.10 ЦПК України).

Відповідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (набрала чинність - 01 вересня 1997 року), якою передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Означений комітет шляхом здійснення інспекцій перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання.

Зазначений комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку має припадати не менше 4 кв.м площі.

Зазначене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях у справах «Невмержицький проти України», № 54825/00, п. 66, ECHR 2005?II (витяги)); «Мельник проти України», № 72286/01, п. 103, від 28 березня 2006 року, «Яковенко проти України», № 15825/06, п. 84, від 25 жовтня 2007 року; «Двойних проти України», № 72277/01, п. 66, від 12 жовтня 2006 року); «Іглін проти України» № 39908/05 від 12.04.2012 року; «Давидов та інші проти України», № № 17674/02 і 39081/02 від 01 липня 2010 року; «Горбатенко проти України».

У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в СІЗО в камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність.

Отже, мало місце порушення ст.3 Конвенції.

При цьому ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

З огляду на це апеляційний суд приходить, до висновку, що тримання позивача в умовах Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» у період з 03 березня 2014 року до 20 серпня 2016 року було таким, що принижує його гідність, що з ОСОБА_1 поводились всупереч нормам ст.3 Конвенції.

Такого ж висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 204/5876/18.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що у справі відсутні докази конкретних фактів порушень, а також відсутні обставини порушення Державною казначейською службою України прав, свобод чи інтересів позивача, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на положення ст.56 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Аналогічне положення також міститься у ст.ст.1173, 1174 ЦК України, які визначають, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.

До суб`єктів відповідальності згідно з нормами ст.ст.1173, 1174 ЦК України, належать органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, їх виконавчі органи, посадові або службові особи вказаних державних органів. Основними ознаками органів державної влади є: органи держаної влади є складовою частиною апарату (механізму) держави, уповноважені на здійснення завдань і функцій держави, наділені повноваженнями від імені держави (державно-владними повноваженнями). Наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади, не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади.

У пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що норми ст.56 Конституції України не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

По справі встановлено, що Державна установа «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 14319099) є юридичною особою та за організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом).

Державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно-визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис.

Положеннями ч.ч.1,2 ст.96 ЦК України встановлено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном.

Державна установа «Вільнянська установа виконання покарань (№11)», в умовах якої позивач тримався під вартою у період з 03 березня 2014 року до 20 серпня 2016 року , не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, а тому норми ст.56 Конституції України та, відповідно, ст. 1173 ЦК України у цьому випадку застосуванню не підлягають, і такий спосіб захисту позивач обрав помилково.

Втім позивач залучив до участі у справі у якості відповідача Державну казначейську службу України, а по суті таким відповідачем є Держава Україна, яка гарантує дотримання прав громадян та інших осіб (іноземців, осіб без громадянства), у тому числі і під час відбування покарання. В разі встановлення порушення таких прав саме за рахунок держави відшкодовується завдана шкода.

Вказане положення відповідає правовим висновкам, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункти 30, 43, 44).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Установлено, що Державна установа «Вільнянська установа виконання покарань (№11)»є складовою Державної кримінально-виконавчої служби України, на яку покладено завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань, отже, є установою, яка шляхом виконання відповідних повноважень здійснює правозастосовні та правоохоронні функції держави Україна. У своїй діяльності державна установа виконання покарань керується, зокрема, кримінально-виконавчим законодавством України, завданням якого, крім іншого, є визначення правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав і законних інтересів.

Відповідно до ч.4 ст.58 ЦПК України, Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Отже, враховуючи, що Держава беруть участь у справі не безпосередньо, а через відповідний орган державної влади, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що до участі у справі не залучено належного відповідача.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, на яку посилається позивач як підставу позовних вимог, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для присудження позивачу завданої йому моральної шкоди відповідно ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, та виходить з того, що дії, наведені вище, призвели до приниження гідності позивача протягом тривалого часу.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 204/5876/18.

З огляду на вимоги закону та наведені вище обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , з урахуванням розумності і справедливості, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 в сумі 25000 грн. моральної шкоди, заподіяної внаслідок тримання в умовах Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№11)», що принижують гідність та є поводженням всупереч ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Такий розмір є співмірним і відповідає завданим позивачу моральним стражданням, який визначений судом з розрахунку 10000 грн. за 1 рік тримання під вартою в умовах Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№11)».

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що при визначенні розміру моральної шкоди необхідно виходити із розміру справедливої сатисфакції, яку визначив Європейський суд з прав людини у справі «Діхтярь та інші проти України», зокрема у зв`язку з неналежними умовами утримання ОСОБА_4 в умовах державної установи «Запорізький слідчий ізолятор (№10)», яке мало місце в період з 20 червня 2017 року по 23 квітня 2020 року (2 роки 10 місяців 4 дні), і відповідно Європейський суд з прав людини від 18 листопада 2021 року присудив 6500 євро відшкодуванню моральної шкоди, апеляційний суд не приймає до уваги з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 41 Розділу ІІ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.

У даному випадку позивач помилково ототожнює поняття моральної шкоди та поняття справедливої сатисфакції, які за своїм правовим змістом є різними. Зокрема, поняття справедливої сатисфакції міститься у ст.41 Розділу ІІ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який врегульовує питання організації і діяльності Європейського суду з прав людини, тобто є його внутрішньою процедурною нормою. При цьому колегія суддів виходить з того, що поняття справедливої сатисфакції, вжите у ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є значно ширшим, ніж поняття моральної шкоди, вжите у законодавстві України.

Таким чином, оскаржувану рішення підлягає зміні в частині розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

У відповідності до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, ухвалою Київського апеляційного суду від 08 червня 2023 року було відстрочено Державній казначейській службі України сплату судового збору за подання апеляційної скарги, то з останньої в дохід держави необхідно стягнути судовий збір, який підлягав сплаті при поданні апеляційної скарги у розмірі 4026 грн. (2684 х 150%).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

постановив :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року змінити в частині визначення розміру моральної шкоди та стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 25 000 грн.

Стягнути з Державної казначейської служби України в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба