РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі

Головуючого судді Воробйової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Опанасюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

у порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до

- ОСОБА_2 ,

- ОСОБА_3 ,

третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяна Олексіївна,

про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, мотивування якого у подальшому уточнила, та просить визнати недійсним договір дарування 35/100 частин будинку АДРЕСА_1 , який укладений 13.01.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що їй на праві власності належить 65/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а 35/100 цього будинку належали ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після її смерті право власності на зазначену частину будинку перейшло до ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 здійснила відчуження належної їй частини будинку ОСОБА_3 , при цьому позивачу не було запропоновано викупити спірну частину будинку, оскільки співвласники мають переважне право на придбання майна.

Зазначено, що земельна ділянка площею 500 кв.м для індивідуального будівництва житлового будинку була виділена лише ОСОБА_5 , згідно з рішенням виконкому Житомирської міської ради народних депутатів №272 від 07.04.1964.

Факт та обставини поділу будинку (виділення часток) залишається не з`ясованим. Також невідомий правовий статус земельної ділянки.

Позивач вважає, що оскільки не було поділу будинку, то всі питання відчуження частини будинку є незаконними.

Доповнюючи мотивування позову, позивач також вказала, що фактично було укладено договір купівлі - продажу частини будинку, а не договір дарування, на підтвердження чого надала оголошення від 12.12.2022 про продаж 35/100 частин вищевказаного житлового будинку ОСОБА_2 , де зазначається сума в 8500 доларів США.

Разом з позовною заявою позивач подала заяву про забезпечення доказів, у якій просила витребувати:

у Житомирського обласного державного нотаріального архіву - спадкову справу №59/2013, заведену до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , для її огляду в судовому засіданні, та завірену належним чином копію спадкової справи для долучення до матеріалів справи;

у відповідачів - оригінал договору дарування серія та номер 552 від 13.01.2023, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяною Олексіївною, для його огляду в судовому засіданні, а також завірену належним чином копію договору дарування для долучення до матеріалів справи, завірені належним чином копії правовстановлюючих документів, на підставі яких було укладено зазначений договір дарування, копію акту оцінки частини будинку;

у приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. - завірену належним чином копію договору дарування серія та номер 552 від 13.01.2023, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяною Олексіївною, для його огляду в судовому засіданні, а також завірену належним чином копію договору дарування для долучення до матеріалів справи, завірені належним чином копії правовстановлюючих документів, на підставі яких було укладено зазначений договір дарування, копію акту оцінки частини будинку.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 14.08.2023 заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів задоволено частково, витребувано у Житомирського обласного державного нотаріального архіву належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи №59/2013, заведеної до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ; витребувано у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належним чином засвідчені копії: договору дарування серія та номер 552 від 13.01.2023, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяною Олексіївною; правовстановлюючих документів, на підставі яких було укладено зазначений договір дарування; акту оцінки частини будинку; витребувано у приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. належним чином засвідчені копії: договору дарування серія та номер 552 від 13.01.2023, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяною Олексіївною; правовстановлюючих документів, на підставі яких було укладено зазначений договір дарування; акту оцінки частини будинку. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

25.08.2023, на виконання ухвали суду від 14.08.2023, Житомирського обласного державного нотаріального архіву до суду надійшли витребовувані докази.

06.09.2023, на виконання ухвали суду від 14.08.2023, від приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. до суду надійшли витребовувані докази.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 11.09.2023 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

03.10.2023 від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив, у якому вказано, що відповідач позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими.

Заперечення проти позову відповідач обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.08.2022 ОСОБА_2 успадкувала після померлої тітки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 житлового будинку АДРЕСА_2 , та який належав померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Житомирською державною нотаріальною конторою 11.11.1992. Адресу домоволодіння змінено на АДРЕСА_1 . Згідно з вказаним свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.11.1992, ОСОБА_4 успадкувала 35/100 житлового будинку АДРЕСА_2 , після смерті чоловіка ОСОБА_6 , який у свою чергу набув право власності на вказану частину житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Житомирською державною нотаріальною конторою 21.09.1966 за реєстровим номером 3-2646, зареєстрованого в Житомирському БТІ від 24.09.1966 за №7528.

Відповідач вказує, що право власності на спірну частину житлового будинку вона набула на законних підставах.

13.01.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений нотаріально посвідчений договір дарування, на підставі якого остання набула права власності на 35/100 ід. частини житлового будинку.

Відповідач зазначає, що цивільне законодавство не зобов`язує співвласника узгоджувати свою волю із іншими співвласниками у разі безоплатного відчуження належної йому частки у спільному майні, у тому числі і шляхом укладання договору дарування, тому посилання позивача на те, що під час відчуження належного ОСОБА_2 майна вона не пропонувала викупити спірну частину, оскільки позивач мала право на її переважне придбання, є безпідставним та таким, що не ґрунтується на положеннях чинного законодавства. При укладенні оскаржуваного договору дарування повністю були дотримані усі визначені законом вимоги, що передбачені ст.215 ЦК України.

Щодо посилання позивача на відсутність у ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, відповідач вказує, що відомості про належність на праві власності чи користування позивачу земельної ділянки під спірним домоволодінням відсутні, що підтверджується листом ГУ Держгеокадастру у Житомирській області від 28.04.2023, який долучений позивачем до позовної заяви, а також відсутні відомості про належність даної земельної ділянки іншим особам, тому земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності.

Також у відзиві вказано, що на момент укладання оскаржуваного правочину його сторони були повністю обізнані про природу, суть та наслідки правчину, тому твердження позивача, що спірний договір було укладено під впливом помилки чи обману, є безпідставними.

Відповідач вказує, що позивач не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування частини житлового будинку ОСОБА_2 помилилась стосовно правової природи укладеного правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання оскаржуваного договору дарування недійсними.

Відповідно до змісту відзиву, орієнтовна сума судових витрат, які ОСОБА_2 понесла у зв`язку із розглядом даної справи, складає витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Остаточний розрахунок витрат на правничу допомогу буде наданий до проведення судових дебатів, або у п`ятиденний термін від дня ухвалення судового рішення у справі.

У відзиві відповідач просить відмовити у задоволенні позову та покласти на позивача понесені ОСОБА_2 судові витрати.

16.10.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивача вказує, що на підтвердження своїх заперечень ОСОБА_2 не надала доказів того, що вона є рідною племінницею ОСОБА_4 .

Позивач вказує, що є сумнівними доводи відповідача про те, що вона успадкувала 35/100 ід.ч. житлового будинку АДРЕСА_2 , та який належав померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.11.1992. Адресу домоволодіння змінено на АДРЕСА_1 .

Так, у копії свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 немов би отримала у спадщину 35/100 частин жилого приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_3 , належних померлому ОСОБА_6 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Житомирською державною нотаріальною конторою 21.09.1966.

Згідно з випискою із протоколу №13 засідання архітектурно - будівельної комісії міськвиконкому від 17.09.1969 ОСОБА_5 було надано дозвіл на обкладення цеглою цілого дерев`яного будинку по АДРЕСА_4 .

Зазначено, що купівлі-продажу частини спірного будинку в 1966 році не могло бути, оскільки на той час на нього було накладено обтяження (арешт).

Згідно з долученою до позовної заяви відповіді (довідки) Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради, нова адреса будинку: АДРЕСА_1 , яку надано житловому будинку АДРЕСА_3 згідно з рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів №12 від 11.01.1996. З того часу зазначена адреса не змінювалась.

Позивач вважає, що адреса будинку, який ніби то знаходився по АДРЕСА_2 , є сфальшованою.

ОСОБА_2 здійснила відчуження частини будинку ОСОБА_3 , однак позивачу не було запропоновано викупити спірну частину будинку, оскільки співвласники будинку мають переважне право на придбання іншої частини будинку.

Позивач вважає, що оскільки не було поділу житлового будинку, то всі питання відчуження частини цього житлового будинку є незаконними, а тому договір дарування підлягає визнанню недійсним.

Також позивач стверджує, що фактично було укладено договір купівлі - продажу частини будинку, а не договір дарування, на підтвердження чого надала оголошення від 12.12.2022 про продаж 35/100 частин вищевказаного житлового будинку ОСОБА_2 , де зазначається сума в 8500 доларів США. Тобто, фактично замість договору купівлі - продажу частини будинку був укладений договір дарування, чим порушено права позивача.

Позивач вважає, що у діях відповідача наявна не помилка, а навмисні дії (обман) щодо фальсифікації документів для фактичного продажу частини будинку, що оформлено під виглядом договору дарування.

У відповіді на відзив вказано, що позивач позов підтримує та просить задовольнити.

Інших заяв по суті справи до суду не надійшло.

21.11.2023 та 29.11.2023 від позивача до суду надійшли клопотання про долучення до справи додаткових доказів.

Ухвалою суду від 30.11.2023 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті.

Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, 25.03.2024 до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, у якому також вказано, що позивач позов підтримує та просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник у судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, від представника відповідача ОСОБА_7 до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник у судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, від представника відповідача ОСОБА_8 до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, у якій також вказано, що відповідач позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, причини неявки не повідомила.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання, яким завершується розгляд справи, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.10.2008, яке видане державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 належить на праві власності 65/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 18, 19).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.11.1992, виданого державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його дружина ОСОБА_4 . Майно, на яке видане це свідоцтво, складається з 35/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (том 1 а.с. 125 на звороті 126).

Відповідно до листа Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради від 12.01.2023 №53/13, житловому будинку АДРЕСА_5 (том 1 а.с. 87).

11.11.1992 ОСОБА_4 склала нотаріально посвідчений заповіт, відповідно до якого усе належне їй майно, яке буде належати їй на день смерті, з чого б воно не складалось і де б не знаходилось, заповіла племінниці ОСОБА_9 (том 1 а.с. 108 на звороті-109).

06.03.2005 ОСОБА_9 зареєструвала шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_10 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 06.03.2005 (том 1 а.с. 110).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 13.09.2012 (том. 1 а.с. 120).

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 16.05.2013, яке набрало законної сили, встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною тіткою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (том 1 а.с. 125).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 31.08.2022, ОСОБА_4 на праві власності належить 35/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 134 на звороті 135).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 31.08.2022, яке видане приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., на підставі заповіту, посвідченого Другою житомирською державною нотаріальною конторою 11.11.1992, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з 35/100 ід.ч. житлового будинку АДРЕСА_2 (том 1 а.с. 135 на звороті).

За інформацією, яка міститься у загальному доступі в мережі інтернет, розпорядженням міського голови м. Житомира №112 від 19.02.2016 «Про перейменування топонімічних об`єктів та демонтаж пам`ятних знаків у м. Житомирі», провулок Кошового перейменовано на провулок ОСОБА_11 .

При цьому, як вже зазначалось, відповідно до листа Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради від 12.01.2023 №53/13, житловому будинку АДРЕСА_5 (том 1 а.с. 87).

Те, що спірний об`єкт нерухомого майна знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та що будинок за адресою: АДРЕСА_6 , та АДРЕСА_1 , є одним і тим самим об`єктом, а також що ОСОБА_2 прийняла у спадщину частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , сторонами у справі не заперечується, та підтверджується матеріалами справи.

13.01.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування частини житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_2 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_3 прийняла у власність (у дар) 35/100 ід. частин житлового будинку АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 73).

За правилами п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як визначено ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України встановлено, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Обґрунтовуючи позов позивач посилається на те, що ОСОБА_2 здійснила відчуження належної їй частини будинку ОСОБА_3 , при цьому позивачу не було запропоновано викупити спірну частину будинку, оскільки співвласники мають переважне право на придбання майна.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі статтями 361-362 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Отже, співвласник має переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності перед іншими особами, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності.

За спірним договором, право власності на 35/100 ід. частин житлового будинку АДРЕСА_1 , перейшло до ОСОБА_3 на підставі договору дарування, тому положення ст.362 ЦК України на дані правовідносини не поширюється.

За наведених обставин, посилання позивача на те, що при відчуженні ОСОБА_2 частини житлового будинку ОСОБА_3 , права позивача на переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності порушене не було, оскільки спірна частина будинку була відчужена за договором дарування, а не шляхом купівлі-продажу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 правомірно набула право власності на 35/100 ід. частин житлового будинку АДРЕСА_1 , отже мала право на власний розсуд ним розпорядитись, у тому числі безоплатно передати у власність іншій особі.

Позивач також посилається на те, що фактично було укладено договір купівлі - продажу частини будинку, а не договір дарування, на підтвердження чого надала оголошення від 12.12.2022 про продаж 35/100 частин вищевказаного житлового будинку ОСОБА_2 , де зазначається сума в 8500 доларів США.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як роз`яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених процесуальним законом засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності можуть застосовуватися лише у разі, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, сторона має довести:

1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що оспорюваний договір дарування частини жилого будинку укладено у письмові формі та нотаріально посвідчено, тобто він відповідає вимогам щодо форми та змісту договору дарування нерухомого майна, укладеного між фізичними особами, між сторонами договору не настали інші права та обов`язки, ніж передбачені договором дарування, а позивач не надала суду доказів того, що сторони договору дарування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли свідомо, з метою приховати інший правочин, та мали на меті укладення саме договору купівлі-продажу, а не договору дарування, зокрема, не надала доказів оплатності цього договору (документ про переказ коштів, розписка тощо).

Суд критично оцінює наданий позивачем у якості доказу фотознімок оголошення від 12.12.2022 про продаж 35/100 частин вищевказаного житлового будинку ОСОБА_2 , де зазначається сума в 8500 доларів США, оскільки намір здійснити продаж будинку не свідчить про те, що ОСОБА_2 не могла у подальшому змінити свою волю та подарувати таке майно (передати безоплатно). Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які б беззаперечно підтверджували, що надане позивачем оголошення стосується саме спірного майна.

Частиною першою та третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно зі статтями 229, 230 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки або обману, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У позові позивач посилається на норми статей 229, 230 ЦК України, однак будь-якого обґрунтування, що спірний договір було укладено під впливом помилки або обману, позовна заява не містить.

Також є безпідставними посилання позивача на те, що не було поділу будинку, оскільки будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить співвласникам на праві спільної часткової власності та у правовстановлюючих документах на будинок частки співвласників визначені, що підтверджено наявними у справі доказами.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що невідомий правовий статус земельної ділянки, суд вказує на положення ч. 1 ст. 377 ЦК України, згідно з яким до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що наявні передбачені чинним законодавством підстави для визнання договору дарування недійсним, тому позов задоволенню не підлягає у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 5, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяна Олексіївна, про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідачі:

ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_4 ;

ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_8 ; РНОКПП НОМЕР_5 ).

Третя особа:

приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяна Олексіївна, адреса: м. Житомир, м-н Соборний, 7/1.

Суддя Т.А. Воробйова