Справа № 461/4187/22 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/3453/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: прокурора Мацюри Я.Р.,

представника Львівської міської ради Вовк І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2022 року керівник Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області Янчишин Сергій Володимирович в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, стягнення грошової компенсації.

В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням заяв про зміну предмету позову, покликається на те, що 30 травня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстрованого в реєстрі за №2974, ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , що належала йому на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеному 11 квітня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , яка отримала дану квартиру у власність в порядку спадкування після смерті попереднього власника квартири ОСОБА_5 , надавши свідоцтво про укладення з ним шлюбу. Стверджує, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000077 встановлено, що ОСОБА_1 ніколи не перебувала і не могла перебувати у шлюбі з ОСОБА_5 , оскільки за період з 01 січня 1963 року по 20 липня 2021 року відсутні записи про укладення такого шлюбу та його розірвання, і крім того, з 02 жовтня 1976 року до 02 вересня 2001 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 , а з 23 жовтня 2003 року до 20 січня 2013 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 , а відтак станом на 29 серпня 2017 року, тобто на момент смерті ОСОБА_5 не мала статусу його дружини та не набула в порядку спадкування права власності на спірну квартиру. Зазначає, у разі відсутності спадкоємців за законом і за заповітом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, спадщина за заявою органу місцевого самоврядування визнається судом відумерлою та переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням майна. Вважає, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене, а у випадку його відчуження іншій особі за договором або незбереження майна спадкоємець, має право лише на компенсацію його вартості в грошовому еквіваленті. Вказує, що ринкова ціна квартири АДРЕСА_1 становить 2 373 441,10 грн.

З наведених підстав просить:

-визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 01 березня 2018 року, видане у спадковій справі № 537/2017 на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 ) щодо квартири АДРЕСА_1 , посвідчене державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. та зареєстроване в реєстрі за № 3-375;

-стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради грошову компенсацію у розмірі 2 373 441,10 грн. вартості спадкового майна квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня 2023 року позов задоволено повністю.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.03.2018, видане у спадковій справі № 537/2017 на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) щодо квартири АДРЕСА_3 , яке посвідчене державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. та зареєстроване в реєстрі за № 3-375.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради грошову компенсацію у розмірі 2 373 441,10 грн. вартості спадкового майна квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури 38082,62 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що шлюб, укладений 21 жовтня 1978 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , не визнаний недійсним в судовому порядку, а відтак висновок суду про його недійсність є безпідставним. Зазначає, що факт відсутності спадкоємців за заповітом і за законом після смерті ОСОБА_5 , є лише правовою підставою для визнання в судовому порядку за органом місцевого самоврядування права власності на відумерлу спадщину, однак у Львівської міської ради не виникало право на звернення з вимогою про визнання спадщини відумерлою. Вказує, що відсутні правові підстави для стягнення грошової компенсації вартості спадкового майна в розмірі 2 373 441,10 грн. на користь Львівської міської ради, оскільки Львівська міська рада не має статусу власника цього майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 , в порядку визнання спадщини відумерлою за рішенням суду. Вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Звертає увагу, що заяву позивача про зміну предмета або підстав позову за своєю суттю є новим позовом, оскільки в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога та одночасно в її обгрунтування наведені інші обставини, які не були визначені позивачем первісною підставою позову, а одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_2 завчасно належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення 528 та 544, однак в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності осіб , які не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення прокурора Мацюри Я.Р., представника Львівської міської ради Вовк І.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

З інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вбачається, що 30.05.2018 на підставі договору купівлі-продажу квартири № 2974, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магіровською О.В., ОСОБА_3 купила, а ОСОБА_4 продав квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат та кухні, загальною площею 52 кв.м. та житловою 31,0 кв.м.

Відчужена ОСОБА_4 квартира належала йому на підставі договору купівлі - продажу квартири № 3-605 від 11.04.2018, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , яка була власником квартири на АДРЕСА_4 , отримавши її у власність в порядку спадкування.

З матеріалів спарви вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який був власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_2 , виданого 20.02.1995 Львівською міською радою на підставі розпорядження від 20.02.1995 № 102, з якого вбачається також, що 1/2 частка у праві власності на квартиру належала матері спадкодавця ( ОСОБА_5 ) ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , після смерті якої її син ОСОБА_5 спадщину фактично прийняв, але не оформив своїх спадкових прав.

З листа П`ятої Львівської державної нотаріальної контори вбачається, що 07.09.2017 державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. заведено спадкову справу № 537/2017 на підставі заяви ОСОБА_9 . Водночас, у вказаній заяві, яка надійшла поштою, справжність підпису спадкодавця не засвідчена, а відтак йому слід було надіслати заяву оформлену належним чином (справжність підпису має бути засвідчена нотаріально) або особисто прибути в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини.

В подальшому, із заявою про прийняття спадщини за законом, 15.01.2018 до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка стверджувала, що є дружиною ОСОБА_5 , і як доказ наявності шлюбу з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 надала державному нотаріусу повторне свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , видане 21.03.2015 відділом по Іркутському району в управлінні державної реєстрації служби запису актів цивільного стану Іркутської області.

Зі змісту вказаного свідоцтва вбачається, що 21.10.1978 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено шлюб.

01.03.2018 ОСОБА_1 звернулась до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку чим 01.03.2018 державним нотаріусом Кіріловою Т.М. видано їй відповідне свідоцтво за № 3-375 та проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на квартиру, загальною площею 52 м2 на АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Таким чином, з матеріалів спадкової справи № 537/2017 вбачається, що ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_5 квартиру на АДРЕСА_4 , яка була приватизована ним та його матір`ю у 1995 році та належала їм на праві спільної власності.

З матеріалів справи вбачається, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000077 від 31.07.2020 встановлено, що ОСОБА_1 ніколи не була і не могла бути дружиною ОСОБА_5 .

Матеріалами справи підтверджується, що 06.04.2021 прокурором у вказаному кримінальному провадженні підготовлено та надіслано до компетентних органів російської федерації запит про міжнародну правову допомогу .

У відповідь на вказаний запит, прокурором отримано відповідні матеріали на його виконання із листом відділу по Іркутському району служби запису актів цивільного стану Іркутської області від 20.07.2021 № І00347, з якого слідує, що в архіві цього відділу відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не знайдено записів про укладення шлюбу та його розірвання за період з 01.01.1963 по 20.07.2021.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що 21.10.1978 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 шлюб не укладався, відділом по Іркутському району в управлінні державної реєстрації служби запису актів цивільного стану Іркутської області не посвідчувався, а відтак відомості наведені у згаданому повторному свідоцтві про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 21.03.2015 є неправдивими та не підтверджують наявність у ОСОБА_1 статусу дружини ОСОБА_5 .

Окрім цього, згідно інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, 02.10.1976 між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано шлюб, після державної реєстрації шлюбу, ОСОБА_10 змінила прізвище на ОСОБА_11 .

У подальшому, відповідно до відомостей Державного реєстру актів цивільного стану громадян ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_6 помер.

У зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , ОСОБА_1 перебувала до моменту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 , а в подальшому вона 23.10.2003 уклала шлюб з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та перебувала у ньому до 20.01.2013 дати смерті ОСОБА_7 .

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 17 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв до 01.01.2004, передбачено перешкоди до укладення шлюбу, а саме: між особами, з яких хоча б одна перебуває вже в іншому шлюбі не допускається укладення шлюбу.

У Сімейному кодексі України теж передбачено правило щодо моногамності шлюбу, оскільки у статті 25 кодексу містяться відповідні положення, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. При цьому, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що 21.10.1978 ОСОБА_1 не могла укласти шлюб з ОСОБА_12 , оскільки в період з 02.10.1976 по 02.09.2001 перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 , з яким, зокрема, у них у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_9 народився син ОСОБА_13 .

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що на момент смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_1 не перебувала і не могла перебувати з ним у зареєстрованому шлюбі в силу наведених обставин, а відтак й немає статусу дружини померлого, у зв`язку з чим не є спадкоємцем першої черги за законом, а тому не могла отримати у власність спірну квартиру на АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1277 Цивільного кодексу України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини (ч.2 ст. 1277 ЦК України).

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (ч.3 ст.1277 ЦК України).

Відсутність після смерті ОСОБА_5 спадкоємців за законом і за заповітом, що підтверджується матеріалами заведеної 01.09.2017 спадкової справи № 537/2017, є підставою вважати, що спадщина, до складу якої входить квартира по АДРЕСА_4 , є відумерлою.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За положеннями ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Статтею 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

З постанов Верховного Суду 28.12.2020 року у справі № 662/826/19, провадження № 61-20147св19, та від 21.12.2020 року у справі № 318/1268/18, провадження № 61-3783св19, а також від 08.04.2020 у справі № 368/1817/15, провадження № 61-26593св18 вбачається, що свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно.

Фактично свідоцтво не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження наявності права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

Чинність документа, в даному випадку свідоцтва, є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує в його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 15.10.2019 р. у справі №916/780/18.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, зазначено відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт.

З постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2023 року у цивільній справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) вбачається, що, проаналізувавши зміст законодавчих норм у системі з установленими судами правовідносинами, Велика Палата прийшла до висновку, що у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань.

Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право».

Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

Стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.

Слід зауважити, що захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) та в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), вирішуючи правову проблему розміру грошової компенсації при відчужені майна та стягненні такої компенсації при поділі майна подружжя.

Відтак, за встановлених фактичних обставин у цій справі, при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами.

Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права, а також доводи апелянта про те, що спадщина після смерті ОСОБА_5 відумерлою рішенням суду не визнавалася, а відтак у Львівської міської ради, яка немає статусу власника спірної квартири, відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради грошової компенсації вартості спадкового майна в розмірі 2373441.10 грн.

В частині позовних вимог про витребування нерухомого майна Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння.

У цій справі суди встановили, що позивач не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача.

Таким чином, за результатами розгляду аналогічної справи Велика Палата Верховного Суду дійшла за аналогічних обставин дійшла висновку неналежність позовних вимог про визнання спадщини відумерлою та витребування майна з чужого незаконного заволодіння, оскільки якщо майно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації, що спростовує доводи апелянта про неефективний спосіб захисту..

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення уточнених позовних вимог, та вважає, що суд першої інстанції вірно задовольнив позовні вимоги, визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.03.2018 року, видане у спадковій справі №537/2017 на ОСОБА_1 та стягнув з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради грошову компенсацію у розмірі 2373441, 10 грн. вартості спадкового майна квартири АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що 21.10.1978 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 шлюб не укладався, відділом по Іркутському району в управлінні державної реєстрації служби запису актів цивільного стану Іркутської області не посвідчувався, а відтак відомості, наведені у згаданому повторному свідоцтві про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 21.03.2015 є неправдивими та не підтверджують наявність у ОСОБА_1 статусу дружини ОСОБА_5 , а відтак і права на спадкування за законом.

З огляду на це, безпідставними та необґрунтованими є доводи апелянта про те, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано відсутність рішення суду про визнання шлюбу недійсним, оскільки не може визнаватися недійсним шлюб, який фактично не укладався та не посвідчувався органами РАЦСу.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги, і оскільки суд дійшов висновку про відмову ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги та залишення оскаржуваного рішення суду без змін, то з ОСОБА_1 слід стягнути в дохід держави 57123.93 грн. відстроченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету 57123,93 грн. відстроченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 07.03.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк