КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/6618/21 Головуючий у суді І інстанції Сенюта В.О.
Провадження № 22-ц/824/2099/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Житлово-експлуатаційна дільниця - 316 комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», ОСОБА_4 , про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому просила стягнути із ОСОБА_5 на її користь 32 042,00 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 15 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Власником квартири АДРЕСА_2 в цьому будинку, яка знаходиться поверхом вище, є відповідачка ОСОБА_5

08 листопада 2014 року позивачкою в коридорі її квартири було виявлено протікання води на стелі та стінах, про що 15 грудня 2014 року комісією ЖЕД - 316 складено акт про залиття, відповідно до якого доступ до квартири АДРЕСА_2 надано не було.

06 жовтня 2017 року також мало місце залиття квартири позивачки, а саме на стелі і стінах кімнати, кухні, ванної, туалету виявлено сліди протікання води, про що комісією ЖЕД - 316 складено відповідний акт про залиття від 06 жовтня 2017 року. Причиною залиття квартири згідно цього акту є розрив підводки зливного бачка у квартирі АДРЕСА_3 .

21 травня 2018 року на звернення позивачки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» надано кошторис відшкодування збитків в результаті залиття квартири АДРЕСА_1 сусідами із квартири АДРЕСА_2 на суму 22 042,00 грн.

26 січня 2021 року комісією ЖЕД - 316 був складений акт залиття квартири позивачки холодною водою 19-20 січня 2021 року внаслідок прориву підводки холодної води до пральної машини у квартирі відповідачки.

На початку березня 2021 року з вини відповідачки також мало місце залиття квартири позивачки. На підставі звернення позивачки 04 березня 2021 року ЖЕД - 316 складено дефектний акт з переліком робіт, які необхідно виконати для відновлення становища, яке існувало до пошкодження майна.

Орієнтовний розмір заподіяної шкоди позивачка оцінює на суму 22 042,00 грн, а також роботи по демонтажу та монтажу у розмірі 3 000,00 грн і вартість будівельних матеріалів з «Епіцентру» на суму 8 381,30 грн, якій їй також необхідно придбати, а всього - 32 042,00 грн. Крім того, з урахуванням тривалості і систематичності дій відповідачки, які полягають у залитті належної їй квартири, позивачка просила здійснити відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 15 000,00 грн.

У вересні 2022 року представник ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просила стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як співвласників квартири АДРЕСА_3 , на користь позивачки вартість матеріального збитку (шкоди), завданого залиттям квартири, у розмірі 81 052,00 грн, а також з кожної із відповідачок по 15 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та солідарно витрати на проведення оцінки вартості матеріального збитку в сумі 2 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що єдиним власником квартири АДРЕСА_3 є саме відповідачка ОСОБА_2 , а тому ОСОБА_3 є неналежним відповідачем, отже позовні вимоги до неї задоволенню не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , районний суд виходив з того, що ОСОБА_1 всупереч вимог частини першої статті 81 ЦПК України не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження розміру майнової шкоди, заподіяної залиттям квартири, що мало місце саме 19-20 січня 2021 року.

Суд не взяв до уваги наданий позивачкою звіт № 001/08/22, складений ТОВ «Центр оцінки та маркетингу» 23 серпня 2022 року, оскільки складаючи вказаний звіт, оцінювач визначив розмір збитків з урахуванням всіх трьох подій залиття, які вказані у позовній заяві від 28 квітня 2021 року, а саме: 08 листопада 2014 року, 06 жовтня 2017 року та 19-20 січня 2021 року.

Ураховуючи наведене, суд зазначив, що позбавлений можливості самостійно виокремити з наданого звіту оцінювача дані щодо розміру матеріального збитку, завданого позивачці саме останнім залиттям її квартири, що відбулось 19-20 січня 2021 року.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями відповідачки ОСОБА_2 було завдано позивачці моральних страждань надано не було.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, її узагальнені доводи та позиції інших учасників справи

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_3 не є співвласником квартири, отже є неналежним відповідачем у цій справі. На думку скаржниці, суд неуважно дослідив наданий нею доказ, а саме витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 жовтня 2021 року. Суд вважав, що відповідно до вказаного витягу 1/2 частина квартири АДРЕСА_3 належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 31 липня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 9-1189, та 1/2 частина вказаної квартири належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 05 листопада 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняк Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2834 (а.с. 62, 63, т. 1).

Однак, суд не звернув уваги, що 05 листопада 2019 року була здійснена реєстрація договору дарування 1/2 частини квартири, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, від 31 липня 2006 року. І саме договір дарування від 31 липня 2006 року був підставою такої державної реєстрації.

Підставою ж внесення запису про державну реєстрацію було рішення про державну реєстрацію в листопаді 2019 року і 05 листопада 2019 року є датою і часом державної реєстрації, а не договором дарування від вказаної дати, як зазначив у своєму рішенні суд. Від цієї реєстрації ОСОБА_2 не стала єдиним власником квартири АДРЕСА_3 . Розмір її частки складає 1/2.

Доводячи свою позицію щодо наявності у ОСОБА_3 права власності на 1/2 квартири АДРЕСА_2 , скаржниця посилається на відповідь КП Київської міської ради ««Київське міське бюро технічної інвентаризації від 06 грудня 2021 року № 062/14-16165 (И-2021), відповідно до якої згідно даними реєстрових книг 1/2 частина квартири АДРЕСА_3 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 липня 1993 року, а 1/2 частина за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 31 липня 2006 року (а.с. 84-86, т. 1).

Також, скаржниця не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності нею розміру завданої матеріальної шкоди, внаслідок неодноразового залиття квартири. Вказувала, що у судовому засіданні вона зазначала, що її вимоги стосуються залиття квартири саме 19-20 січня 2021 року, про що було складено відповідний акт, а документи щодо залиття 08 листопада 2014 року та 06 жовтня 2017 року і попередні рішення суду нею надавались для того, щоб показати безвідповідальність відповідачів через їх безкарність за дані систематичні події.

Звіт про вартість матеріального збитку квартири заперечувався представником відповідача, однак на підтвердження свої заперечень будь-якого рецензування вищевказаного звіту не надавалось, клопотань про проведення судової будівельно-технічної експертизи не заявлялось.

Також скаржниця зазначає, що надані відповідачкою ОСОБА_2 розписка № 1 щодо отримання нею грошових коштів датована 27 травня 2019 року та розписка № 2 без дати (а.с. 45, 46, т. 1) не мають жодного відношення до затоплення 19-20 січня 2021 року. Дані документи надані суду за заявою ОСОБА_2 від 04 жовтня 2021 року в порушення вимог статті 83 ЦПК України. В судовому засіданні ОСОБА_1 заперечувала щодо написання розписки на суму 3 620,00 грн та подала відповідну заяву до суду, а також зверталась до Деснянського УП НП в м. Києві (а.с. 89, 90, т. 1).

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Позиція Київського апеляційного суду

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 жовтня 1998 року ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 198, т. 1).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 28 липня 1993 року квартира АДРЕСА_3 на праві власності належала ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с. 85, т. 1).

31 липня 2006 року ОСОБА_6 подарував належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_2 , про що свідчить договір дарування 1/2 частини квартири, посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 9-1189 (а.с. 86, т. 1).

Згідно відповіді КП Київської міської ради ««Київське міське бюро технічної інвентаризації від 06 грудня 2021 року № 062/14-16165 (И-2021) за даними реєстрових книг КП КМР «КМ БТІ» квартира АДРЕСА_3 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 - 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 липня 1993 року та за ОСОБА_2 - 1/2 частина на підставі договору дарування від 31 липня 2006 року (а.с. 84, т. 1).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 279554274 від 13 жовтня 2021 року 1/2 частина вищевказаної квартири належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 31 липня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Нікітенко Ю.М., зареєстрованого в реєстрі за № 9-1189, а 1/2 частина - на підставі договору дарування від 05 листопада 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2834 (а.с. 62, 63, т. 1).

Тобто, відповідачка ОСОБА_2 із 05 листопада 2019 року являється одноосібним власником квартири АДРЕСА_3 .

26 січня 2021 року комісією ЖЕД - 316 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» на підставі звернення позивачки складено акт про те, що 19-20 січня 2021 року мало місце залиття квартири АДРЕСА_1 (а.с. 20, т. 1).

Комісійним обстеженням 26 січня 2021 року встановлено, що залиття квартири позивачки сталося із квартири АДРЕСА_2 , яка знаходиться поверхом вище, в результаті пориву підводки холодної води до пральної машини, у зв`язку з чим у квартирі АДРЕСА_4 в коридорі на стіні та стелі плями від залиття розміром приблизно 1 кв. м, в кухні на стелі та стіні плями від залиття приблизно 1 кв. м, у туалетній та ванній кімнаті жовті плями на стелі від залиття приблизно 0,5 кв. м.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо вирішених позовних вимог до неналежного відповідача про відшкодування матеріальної (майнової) та моральної шкоди.

За приписами статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

У відповідності до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17).

За наведених обставин можна дійти висновку, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

Належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

В обґрунтування позову позивачка посилалась на завдання їй шкоди внаслідок залиття її квартири, яке сталось із квартири АДРЕСА_3 .

Згідно зі статтею 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Відповідно до статті 151 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України.

За статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний: своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; дотримуватися правил безпеки, зокрема пожежної та газової, санітарних норм; допускати у своє житло (інший об`єкт нерухомого майна) управителя, виконавців комунальних послуг або їхніх представників у порядку, визначеному законом і договорами про надання відповідних житлово-комунальних послуг, для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних та профілактичних оглядів і перевірки показань приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги у квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку; дотримуватися вимог житлового та містобудівного законодавства під час проведення ремонту чи реконструкції житла (іншого об`єкта нерухомого майна), не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг; забезпечити своєчасну підготовку об`єктів, що перебувають у його власності, до експлуатації в осінньо-зимовий період.

Системний аналіз зазначених положень законодавства у взаємозв`язку із положеннями статті 1166 ЦК України дає підстави для висновку, що власник квартири зобов`язаний утримувати дане майно, у тому числі інженерно-технічне обладнання, у належному стані, своєчасно усувати недоліки у його роботі, а також самовільно не втручатися у внутрішньобудинкову систему централізованого теплопостачання. Майнова шкода, завдана іншим особам у зв`язку з невиконанням таких обов`язків, підлягає відшкодуванню саме власником.

Судом першої інстанції встановлений факт залиття у січні 2021 року квартири позивачки із квартири, яка знаходиться поверхом вище, а саме квартири АДРЕСА_3 , отже відповідальним за заподіяну шкоду є власник вказаної квартири.

Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952- IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державній реєстрації прав, зокрема, підлягає право власності (стаття 4 Закону № 1952-IV).

Тобто, державна реєстрація це не підстава набуття права власності на нерухоме майно, а засвідчення державою вже набутого права власності, яке виникло на підставі правочину, при цьому факт реєстрації права власності на нерухоме майно є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення речового права, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19).

Пред?явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

При встановленні власників квартири АДРЕСА_3 , в якій стався неконтрольований витік води, суд першої інстанції правомірно взяв до уваги належний і допустимий доказ, а саме інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 279554274 від 13 жовтня 2021 року, сформовану представником позивачки, відповідно до якої ОСОБА_2 є одноосібним власником вказаної квартири на підставі двох договорів дарування.

Перший договір дарування 1/2 частки квартири був укладений 31 липня 2006 року та посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Нікітенко Ю.М. за реєстровим № 9-1189. Підставою внесення запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частки квартири, яке виникло на підставі цього договору дарування від 31 липня 2006 року, було рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49604906 від 09 листопада 2019 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В.

Також із вказаної довідки вбачається, що 05 листопада 2019 року приватним нотаріусом Погребняком Г.В. була проведена ще одна державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на іншу 1/2 частку вказаної квартири. Однак, в цьому випадку підставою для державної реєстрації був інший договір дарування ОСОБА_2 1/2 частки квартири від 05 листопада 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В. за реєстровим № 2834.

За таких обставин, встановивши, що ОСОБА_3 не має відповідати за пред`явленими позивачкою вимогами про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, оскільки квартира АДРЕСА_3 , з якої було залито квартиру позивачки, належить на праві приватної власності виключно ОСОБА_2 , суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 через їх пред`явлення до неналежного відповідача.

Враховуючи викладене, посилання апеляційної скарги на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 не є співвласником квартири, отже є неналежним відповідачем у цій справі, є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи та нормах чинного законодавства, а відтак відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Щодо вирішених позовних вимог до належного відповідача про відшкодування матеріальної (майнової) та моральної шкоди.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) та моральної шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову і моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.

З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).

Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент його пошкодження (знищення) або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На доведення розміру збитків, завданих позивачці ушкодженням її нерухомого майна, останньою було надано суду звіт № 001/08/22 про оцінку вартості матеріального збитку, завданого залиттям власнику квартири АДРЕСА_3 , виготовлений 23 серпня 2022 року кваліфікованим оцінювачем ОСОБА_7 - суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Центр оцінки та маркетингу» (а.с. 172-226, т. 1).

Із вказаного звіту вбачається, що ринкова вартість матеріального збитку, завданого залиттям власнику квартири АДРЕСА_3 , становить 81 052,00 грн.

Так, у звіті зазначено, що він здійснений за наступних умов та на підставі таких припущень: застосовано витратний підхід (метод залишкової вартості заміщення (відтворення); достовірності інформації, отриманої від замовника (позивачки) та її представника; вірогідність отриманої від замовника (позивачки) та її представника окремо не перевірялись суб`єктом незалежної оціночної діяльності; обстеження об?єкта оцінки не здійснювалось суб?єктом незалежної оціночної діяльності особисто; факт надання фотоматеріалів замовником та його представником не вплине на точність, достовірність, неупередженість отриманих результатів; з плином часу та завдяки зусиллям власника площа пошкоджених поверхонь стала потребувати менше витрат на відновлення, але частина площ та витрат збільшилась, для визначення того, на скільки збільшилась залишкова вартість відновлення, спричинена внаслідок подій 1 та 2, після настання події 3 оцінювачем було визначено коефіцієнт різниці як середньозважену величину. Так, зі слів позивачки, що останній ремонт у належній їй квартирі був зроблений у листопаді 2013 року (що не підтверджується іншими доказами) та із наданих позивачкою та її представником фотоматеріалів суб`єктом незалежної оціночної діяльності зроблено припущення, що фізичний знос оздоблювальних матеріалів складає тільки 10 %, і тому у розрахунках в межах витратного підходу застосовано коефіцієнт фізичного зносу 0,9.

Як вбачається із звіту, оцінювач не проводив особисте обстеження квартири, якій було завдано шкоду, а керувався лише наданими замовником даними, а саме: копією акту про залиття від 15 грудня 2014 року, копією акту про залиття від 06 жовтня 2017 року; копією дефектного акту на ремонт у квартирі АДРЕСА_1 від 16 травня 2018 року; копією кошторису на відшкодування збитку при затоплені квартири від 21 травня 2018 року; копією акту, складеного за результатами обстеження квартири АДРЕСА_1 на предмет залиття від 26 січня 2021 року; копією дефектного акту на ремонт у квартирі АДРЕСА_1 від 04 травня 2021 року, фотоматеріалами, наданими замовником.

Суд першої інстанції під час вирішення спору обґрунтовано не взяв до уваги вказаний звіт на доведення розміру заподіяної залиттям квартири шкоди, оскільки за змістом цього звіту, оцінювачем визначено розмір збитків з урахуванням всіх трьох подій залиття, які були вказані позивачкою у позовній заяві від 28 квітня 2021 року, а саме: 08 листопада 2014 року, 06 жовтня 2017 року та 19-20 січня 2021 року. Однак, позов був пред`явлений лише на відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири, яке мало місце січні 2021 року, отже із наданого позивачкою звіту суд не зміг визначити розмір збитків, заподіяних внаслідок залиття її квартири саме у січні 2021 року.

Таким чином висновок суду першої інстанції в частині не доведення позивачкою розміру заподіяної їй майновою шкоди, внаслідок залиття квартири у січні 2021 році є правильним і доводами апеляційної скарги не спростований.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновком районного суду про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди з огляду на недоведеність позивачкою завдання їй душевних стражданнях у зв`язку із пошкодженням її майна та порушенням нормального ритму життя.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що вона має статус інваліда ІІ групи, а залиття квартири призвело до вимушених змін в її житті, оскільки цим викликається необхідність проведення робіт по відновленню квартири, докладання додаткових зусиль і матеріальних ресурсів для нормалізації свого життя та захисту порушених прав.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 1 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року в справі №?686/10520/15-ц зауважував, що розв`язуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зважає на тривалість порушення прав позивача, час та зусилля, які потрібні для відновлення попереднього стану, глибину його душевних та психічних страждань, пов`язаних із пошкодженням майна, порушення нормального ритму життя, тяжкість вимушених змін (неможливість користування належним позивачу майном). Оскільки позивачеві спричинені душевні страждання, яких вона зазнала з огляду на залиття квартири, зважаючи на вимоги розумності та справедливості, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 5 000 грн.

Оте, виходячи із презумпції того, що порушення прав людини прямо суперечить головним конституційним нормам і завжди викликає у людини негативні емоції, ураховуючи характер страждань позивачки у даній справі, обсяг заподіяної шкоди та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів відповідно до вимог статей 23, 1167 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами й доповненнями) дійшла висновку, що у даному випадку сума в 10 000,00 грн є обґрунтованою, справедливою і співрозмірною грошовою компенсацією завданої позивачці моральної шкоди.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову.

В іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України, оскільки воно ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та/або касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

За правилом частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачка була звільнена судами від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України з відповідачки ОСОБА_2 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на користь держави в особі Державної судової адміністрації України стягується судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанціях у загальному розмірі 250,00 грн.

Оскільки в частині вирішених позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири, апеляційна скарга задоволеннюне підлягає, а оскаржуване судове рішення в цій частині залишається без змін, підстави для розподілу судових витрат у вигляді витрат ОСОБА_1 на проведення оцінки вартості матеріального збиткувідповідно до вимог частини другої статті 141 ЦПК України відсутні.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 травня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 травня 2023 рокузалишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 250,00 грн судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанціях.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній