Коростишівський районний суд Житомирської області
Справа № 935/2121/23
Провадження № 2/935/128/24
01 лютого 2024 року м.Коростишів
Коростишівський районний суд Житомирської області у складі:
головуючого судді Янчук В.В.,
секретаря судового засідання Кумечко С.М.,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коростишів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю,-
Позивач ОСОБА_1 звернувсь до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що на підставі договору дарування житлового будинку від 21.06.1999 р., посвідченого державним нотаріусом Коростишівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого у реєстрі № 2-1306, ОСОБА_4 подарувала позивачу житловий будинок АДРЕСА_1 . Згодом, 19.07.2002 р. на підставі договору дарування, зареєстрованого за № 1-1978 позивач подарував 44/100 частин вказаного житлового будинку на користь ОСОБА_3 . З 1970 року позивач постійно користувавсь, проживав і проживає у цьому житловому будинку, утримує його, доглядає, обробляє присадибну земельну ділянку. Внаслідок здійснення позивачем ремонтних робіт без втручання у несучі конструкції змінилась загальна та житлова площі будинку внаслідок внутрішнього перепланування. Відповідач у 2002 році виїхав на постійне проживання до російської федерації та не повертався. З того часу відповідач жодного разу не з`являвсь в Україні, в тому числі і за місцем знаходження майна, не цікавився будинком, не проживав в ньому, не приймав участі у його утриманні. Упродовж 20 років, після відчуження частину будинку відповідачу, позивач користується усім будинком, утримує та доглядає його самостійно. Такий стан речей зумовлює обставини за яких, частка, що належала відповідачу перебуває і завжди перебувала у повному користуванні позивача
Позивач просить: визнати за ним право власності за набувальною давністю на 44/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 117,7 кв.м.
Ухвалою суду від 06.07.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 20.11.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі з мотивів та доводів, що викладені в позові та просили їх задовольнити. Зазначили, що позивач проживає та користується даним будинком з народження. Бабуся позивача подарувала йому будинок, а потім на її прохання позивач подарував 44/100 частин даного будинку своєму дядьку - відповідачу у справі. З 2002р. відповідач переїхав на постійне проживання до російської федерації, де проживає і до цього часу. Будинком відповідач не користується, участі в його утриманні не приймає, з 2002 року в будинку не з`являвсь.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явивсь, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України в порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України, відзив щодо позовних вимог не подав, інших заяв та клопотань не надходило.
Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Заслухавши позивача та представника, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до договору Дарування житлового будинку від 21.06.1999 р., що посвідчений державним нотаріусом Коростишівської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 2-1306 ОСОБА_4 , подарувала ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 ( а.с.9).
19.07.2002 р. позивач ОСОБА_1 подарував 44/100 частин вищевказаного житлового будинку з надвірними будівлями ОСОБА_3 , і вказана обставина підтверджується відміткою в Договорі дарування житлового будинку від 21.06.1999 р. та довідкою про наявність (відсутність) зареєстрованого майна КП «Житомирське обласне міжміське БТІ» Житомирської обласної ради № 506 від 23.06.2023 р.( а.с. 9 зворот, 10).
Згідно технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа житлового будинку складає 117,7 кв.м ( а.с.11-17).
Відповідно до акту № 932 від 23.06.2023 складеного депутатом Коростишівської міської ради Позняковим П.М., слідує, що позивач ОСОБА_1 з 1970 року і по даний час користується усім будинком. ОСОБА_1 постійно утримує будинок у задовільному стані: здійснює поточний ремонт, обслуговує комунікації, обробляє земельну ділянку. На протязі всього часу позивач сумлінно обробляв присадибну земельну ділянку, проводив ремонтні роботи в будинку ( а.с.17).
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.
Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ч.1, 4 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на добросовісність та відкритість володіння даним майном, відсутність спорів щодо вказаного майна.
Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_2 належить: 56/100 ідеальних частин позивачу ОСОБА_1 та 44/100 ідеальних частин відповідачу ОСОБА_3 . Тобто, 44/100 ідеальних частин житлового будинку належить ОСОБА_3 , і останній не відмовився від своєї частки у праві власності на цей будинок.
Встановлені судом обставини свідчать про те, що користуючись будинком позивач був обізнаний відносно того, що співвласником (44/100 частин) житлового будинку, який є предметом спору та на яке він просить визнати право власності за набувальною давністю, та частку якого він подарував належить відповідачу ОСОБА_3 , а відкритість і безперервність користування таким майном,відсутність спорів, претензій щодо користуванням даним майном не дають підстав для того, щоб вважати позивача добросовісним набувачем.
Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачу було достовірно відомо, що він не є власником 44/100 ідеальних частин житлового будинку, і ця частка належить ОСОБА_3 , тобто не є добросовісними набувачем, а відкритість та безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦПК України, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати суд покладає на позивача.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-265, 280 ЦПК України, ст. 344 ЦК України, суд,-
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повне рішення суду складено: 09 лютого 2024 р.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків в матеріалах справи відсутній.

Суддя В.В. Янчук