Провадження № 22-ц/812/236/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 квітня 2024 року м. Миколаїв

справа №483/161/23

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Локтіонової О.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації нерухомого майна, визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Бурлаковим Максимом Олександровичем, на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 12 грудня 2023 року під головуванням судді Шевиріної Т.Д., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування державної реєстрації нерухомого майна, визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування вимог вказувала, що у 1988 році її мати - ОСОБА_3 , яка була зареєстрована і мешкала за адресою: АДРЕСА_1 запропонувала їй збудувати на її земельній ділянці житловий будинок. На той час ОСОБА_1 була у шлюбі з ОСОБА_4 . У 1988 - 1989 роках ними було придбано будівельні матеріали, а саме: перекриття 5 шт. на суму 2000 руб., камінь - ракушняк 22 м.куб, граніт на фундамент, червона цегла 10 000 шт.,шифер 200 м.кв., двері 5 шт., бут для прибудови. Також у 1999 році вона разом з колишнім чоловіком ОСОБА_4 продали належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_2 за 10707 грн, а на виручені кошти купили будівельні матеріали для завершення будівництва та прибудови.

Як зазначала позивачка, у 2002 році вона була вимушена поїхати в Італію на заробітки, так як треба було вчити сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На протязі 20 років вона працювала в Італії і надавала матеріальну допомогу своєму синові для отримання ним освіти та на протязі всього часу продовжувала підтримувати житловий стан будинку шляхом проведення ремонтних робіт, а саме у 2005 році зробила заміну вікон на металопластикові на суму 7 130 грн, у 2014 році - заміну лінолеуму по всьому будинку, провела капітальний ремонт прибудови, кухні, душової, санвузла. На все було витрачено 5000 євро, що відповідно по курсу на той час складало 78 819 грн. У 2017 році зробила перекриття криши будинку, утеплення стін будинку, у 2019 році - установку трьох вікон, штукатурку будинку, установку металевих конструкцій, витрати на ремонт склали 53120 грн. Таким чином на будівництво і подальше обслуговування будинку нею було витрачено 260 616 грн.

За твердженням позивачки, за її відсутності та без її згоди, її мати - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 подарувала цей житловий будинок її сину відповідачеві ОСОБА_2 , який на той час ще був неповнолітнім. Як вказала позивачка, умовою дарування будинку було те, що ОСОБА_2 на старості років позивачки передасть їй цей будинок.

04 серпня 1993 року Очаківське Бюро технічної інвентаризації відповідно до письмових заяв співвласників затвердило нові розміри часток співвласників на новий будинок АДРЕСА_1 , зокрема ОСОБА_2 - 68/100 часток, 20 жовтня 1993 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво на право власності на цю частку. Рішенням Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області №107 від 29 жовтня 2019 року житловому будинку, що находиться у власності ОСОБА_2 , присвоєно адресу: АДРЕСА_3 та 26 грудня 2019 році ОСОБА_2 зареєстрував право власності на 68/100 часток вищевказаного житлового будинку.

Як зазначала позивачка, в березні 2019 року вона звернулася до суду з позовом до сина ОСОБА_2 про стягнення з нього аліментів на її утримання та у судовому засіданні той пообіцяв подарувати їй 1/3 частину спірного житлового будинку та 1/3 частину земельної ділянки. На той час документи у нього на право власності на спірне майно не були належним чином оформлені. Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 березня 2020 року було встановлено, що 68/100 часток житлового будинку АДРЕСА_4 , належних ОСОБА_2 , фактично є часткою, яка утворилася внаслідок прийняття рішення Чорноморською сільською радою Очаківського району Миколаївської області про виділення будинку по АДРЕСА_1 в окрему одиницю. 05 травня 2020 року син зареєстрував право власності на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_3 , реєстраційний номер 51, а 24 червня 2020 року зареєстрував право власності: на земельну ділянку кадастровий номер :04:000:0234 площею 0,15 га, реєстраційний номер І 1 та право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:000:0233 площею 0,25 га, реєстраційний номер 1.

Посилаючись на викладене, та те, що ОСОБА_2 не бажає повернути їй будинок, не дивлячись на те, що він його не будував, і там не проживає, а вона на старості років залишилась без житла і матеріального забезпечення позивач з урахуванням уточнених позовних вимог від 06 березня 2023 року та від 31 березня 2023 року просила :

- визнати недійсним договір дарування від 02 жовтня 1991 року 1/3 частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати його державну реєстрацію;

- визнати незаконною реєстрацію права власності житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельних ділянок розташованих по АДРЕСА_3 ;

- визнати за нею право власності на об`єкти нерухомого майна: житловий будинок по АДРЕСА_3 , реєстраційний номер 251, земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0234 площею 0, 15 га та земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0233 площею 0,25 га.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. Вказане рішення мотивовано тим, що судом було встановлено, що спірний договір дарування укладений та посвідчений у відповідності до вимог діючого на час укладання законодавства, ОСОБА_2 на законних підставах набув та зареєстрував своє право власності на спірне нерухоме майно, а обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги, не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим судом під час розгляду цього спору. Також суд першої інстанції виходив з того, що на час укладання оспорюваного договору дарування ОСОБА_3 була власником відчужуваного майна і той факт, що позивачка витрачала кошти на будівництво та утримання подарованої її сину нерухомості не може свідчити про перехід до неї цього права.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Бурлаков М.О. - зазначав, що ОСОБА_1 у грудні 2023 року була вимушена виїхати до Італії у зв`язку з військовою агресією а її інтереси в суді першої інстанції представляв адвокат Михайлов Г.В., тоді як з попереднім представником ОСОБА_6 вона розірвала договірні відносини та про вказаний факт мав повідомити адвокат Михайлов Г.В. у судовому засіданні 12 грудня 2023 року. 11 грудня 2023 року у зв`язку з хворобою COVID-19 представником позивачки ОСОБА_7 через систему «Електронний суд» було подано клопотання про відкладення судового засідання, але суд провів розгляд справи без участі сторін, тим самим позбавивши можливості подати докази, надати пояснення суду, заявити клопотання про допит свідків . Суд першої інстанції не надав оцінки доводам позивачки про те, що коли вона працювала за кордоном на протязі 20 років та висилала кошти своїй матері, був збудований спірний житловий будинок по АДРЕСА_3 , який без її відома та згоди був подарований її матір`ю відповідачу ОСОБА_2 . Адвокат Бурлаков М.О. зазначає, що ОСОБА_1 на правових підставах збудувала житловий будинок за власні кошти і фактично має право власності на нього, це єдине її житло, а її син ОСОБА_2 не бажає повернути останній житло, не дивлячись на те, що він не витратив на його будівництво жодних коштів і в цьому будинку не проживав.

Посилаючись на викладене, представник ОСОБА_1 адвокат Бурлаков М.О. просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник - адвокат Бурлаков М.О. підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання вдруге не з`явився, судові повістки направлялися апеляційним судом на адресу його зареєстрованого місця проживання (що збігається з адресою спірного будинку), проте ним не були отримані. Зі слів позивачки, він знаходиться в Італії, проте його адреса їй невідома.

За такого, відповідно до ч. 7, 8 ст.128, ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 , будучи власницею житлового будинку АДРЕСА_1 , подарувала по 1/3 частці цього будинку: 17 червня 1989 року ОСОБА_8 ; 11 травня 1990 року - ОСОБА_9 ; 02 жовтня 1991 року відповідачу ОСОБА_2 (а.с. 115).

04 серпня 1993 року Очаківське Бюро технічної інвентаризації відповідно до письмових заяв співвласників затвердило нові розміри часток співвласників на житловий будинок АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_8 10/100 часток; ОСОБА_9 22/100 часток, ОСОБА_2 68/100 часток, З урахуванням затверджених розмірів часток співвласників, рішенням Чорноморської сільської ради народних депутатів №25 від 11 червня 1993 року було вирішено видати свідоцтва на право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із зазначенням часток співвласників: ОСОБА_9 22/100 часток, ОСОБА_2 68/100 часток, ОСОБА_8 10/100 часток, на підставі чого 20 жовтня 1993 року Виконавчим комітетом Чорноморської сільської ради народних депутатів ОСОБА_2 було видане відповідне свідоцтво про право власності на 68/100 часток у праві власності на вищевказаний житловий будинок.

Рішенням Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області №107 від 29 жовтня 2019 року частині житлового будинку, що знаходиться у власності ОСОБА_2 , присвоєно адресу: АДРЕСА_3 .

26 грудня 2019 року ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на 68/100 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 березня 2020 року у справі № 483/283/20, яке набрало законної сили 17 квітня 2020 року, було встановлено, що 68/100 часток житлового будинку АДРЕСА_3 , що належать ОСОБА_2 , фактично є цілою часткою, яка утворилася внаслідок прийняття рішення Чорноморською сільською радою Очаківського району Миколаївської області про виділення частки будинку по АДРЕСА_1 в окрему одиницю (а.с. 127).

На підставі вказаного судового рішення 05 травня 2020 року в Державному реєстрі речових прав за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на цілий житловий будинок АДРЕСА_3 (а.с. 26, 27).

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 набув право власності на земельні ділянки площею 0,15 та 0,25 га за кадастровими номерами :04:000:0234 та :04:000:0233, про що йому було видано державні акти на право приватної власності на земельні ділянки від 12 березня 2003 року, а 24 червня 2020 року відомості про право власності відповідача на зазначені земельні ділянки були внесені до державного реєстру нерухомого майна (а.с. 26, 27, 28-31).

Стаття 15 ЦК України гарантує право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив з того, що на спірні правовідносини, що виникли з оспорюваного договору дарування, поширюється дія норм ЦК Української РСР.

За змістом ст. 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.ст. 243, 244 ЦК (в редакції, чинній на момент укладення договору дарування) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 14 Закону Української РСР від 25 грудня 1974 року № 3377-VІІІ "Про державний нотаріат" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень виконавчих комітетів міських, селищних, сільських Рад народних депутатів у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, належало право посвідчувати угоди (договори, довіреності та ін.), крім договорів про надання у безстрокове користування земельних ділянок для спорудження індивідуальних житлових будинків і угод, які стосуються майна, що знаходиться за кордоном, або прав, які мають бути здійснені за кордоном.

Статтею 2 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року № 1/5, передбачено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів трудящих вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради трудящих покладено вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до частин другої, сьомої статті 35 Закону Української РСР "Про державний нотаріат" угоди про відчуження або заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчується за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. Угода про відчуження жилого будинку (частини будинку), який знаходиться в сільській місцевості, посвідчується лише за умови, що набувачу в установленому порядку надається в користування земельна ділянка при будинку, за винятком випадків продажу будинків на знос чи перенесення.

З огляду на викладені вимоги закону судом першої інстанції вірно встановлено, що спірний договір дарування укладений та посвідчений у відповідності до вимог законодавства.

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання укладеного 02 жовтня 1991 року договору дарування недійсним позивачка як на єдину підставу недійсності цього договору зазначала, що фактично спірний житловий будинок був побудований нею, а тому саме вона є його власницею, а не ОСОБА_3 , внаслідок чого остання не мала права ним розпоряджатись.

Вирішуючи спір в наведеній частині вимог, суд першої інстанції вірно встановив, що обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги, не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим судом під час розгляду цього спору, оскільки позивачка не довела належними та допустимими доказами існування підстав для визнання такого договору недійсним, хоча відповідно до ст. 81 ЦПК України це є її процесуальним обов`язком.

Так, за загальним правилом цивільного судочинства для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення чи порушується (не визнається чи оспорюється ) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. При цьому як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватись саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

У позовній заяві позивачка зазначає що у 1999 році вона разом з колишнім чоловіком ОСОБА_4 продали належну їм на праві власності квартиру, а на виручені кошти купили будівельні матеріали для завершення будівництва та прибудови, що свідчить про те, що на час укладання спірного договору дарування - 02 жовтня 1991 року - будинок, який позивачка вважає своє власністю, ще не був побудований.

Доказів того, що між позивачкою та відповідачем існувала домовленість про створення спільної власності ОСОБА_1 також не доведено.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою не доведено обставин, які є підставою для визнання спірного договору недійсним із зазначених ОСОБА_1 підстав, та для визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно, у зв`язку із чим вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Також судом вірно відмовлено у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації на спірне нерухоме майно, оскільки вказані вимоги є похідними від вирішення вищевказаних позовних вимог.

З урахуванням вищевикладеного, доводи апеляційної скарги про обгрунтованість позову є помилковими, оскільки не узгоджуються з вимогами закону.

Таким чином, вирішуючи спір, суд правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін, повно та всебічно з`ясував обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Посилання апеляційної скарги на те, що судом при ухваленні рішення не враховано, що саме позивачка разом із колишнім чоловіком витрачала кошти на будівництво та утримання нерухомості, яку її мати ОСОБА_3 - подарувала неповнолітньому сину позивачки, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки викладені обставини не можуть свідчити про перехід до неї права власності на це майно.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що її мати укладала договір дарування на умовах, щоб у майбутньому вказаний будинок ОСОБА_2 , передав у власність позивачки, оскільки зміст спірного договору дарування не містить зазначених умов, і посилання на написані у 2019 році ОСОБА_3 листи, викладеного не спростовують.

Також апеляційний суд враховує, що за життя ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 2 а.с. 29), не оспорювала укладений нею 02 жовтня 1991 року договір дарування 1/3 частини будинку своєму онукові ОСОБА_2 , не оспорювала цього договору і позивачка ОСОБА_1 до звернення до суду з даним позовом 09 лютого 2023 року.

При цьому колегія судів зауважує, що в даному випадку з пояснень позивачки та досліджених доказів вбачається, що спір між сторонами фактично виник внаслідок конфлікту між відповідачем та його батьками в зв`язку із відмовою ОСОБА_2 нести витрати на утримання спірного нерухомого майна та надавати матеріальну допомогу матері. Викладене також підтверджується поясненнями батька відповідача - ОСОБА_4 , допитаного в якості свідка, який пояснив, що їм було відомо про укладання спірного договору дарування, будівництво та ремонт проводили він та позивачка, а їх син тільки інколи приймав участь у витратах на утримання та ремонт будинку, а в подальшому і це перестав робити, при судовому розгляді справи про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_1 він обіцяв переоформити по 1/3 частки будинку на кожного з батьків, проте згодом відмовився це робити.

Викладене не заперечувала у свої поясненнях в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції і позивачка ОСОБА_1 , яка пояснила, що її мама ОСОБА_3 подарувала будинок онуку, так як у позивачки вже була у власності квартира.

Отже за обставинами цієї справи ОСОБА_3 усвідомлено укладала оспорюваний договір, розуміючи наслідки укладення договору, за яким відчужила право власності саме відповідачу.

Подальше виникнення між сторонами суперечностей та конфліктів щодо умов використання майна, що було предметом договором дарування, не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним.

Відповідно до ст. 75 ЦК України, що діяв до 2004 року, позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Разом із тим, застосування позовної давності можливо лише, якщо судом буде встановлена обґрунтованість позову, що право або охоронюваний інтерес позивача.

У даній справі судом першої інстанції вірно відмовлено у позові через його необґрунтованість, а тому підставно не застосована позовна давність.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Отже, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

З огляду на результати апеляційного перегляду відсутні підстави для відшкодування судового збору, сплаченого за апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Бурлаковим Максимом Олександровичем, залишити без задоволення, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.В. Локтіонова

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 23 квітня 2024 року