Справа № 348/1074/23
Провадження № 22-ц/4808/477/24
Головуючий у 1 інстанції Максименко О. Ю.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Луганської В. М.,

Мальцевої Є. Є.,

секретаря: Гундяк Х. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 18 січня 2024 року в складі судді Максименко О. Ю., ухвалене в м. Надвірна Івано-Франківської області, повний текст якого складений 26 січня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування Надвірнянської міської ради про збільшення розміру аліментів та про позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтовано тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Надвірнянського районного суду від 13 січня 2015 року. У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . На підставі рішення Надвірнянського районного суду від 02 жовтня 2014 року з відповідача стягуються аліменти на утримання дитини у розмірі 600 грн. щомісячно до досягнення повноліття.

Вказувала, що після розірвання шлюбу відповідач дізнавшись, про діагноз сина: «Легкий когнітивний розлад з елементами аутизму та соціальною дезадаптацією» самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню, утриманню та лікуванню дитини. Протягом усього часу відповідач життям сина не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватися із ним, а тільки частково фінансово допомагав позивачці утримувати сина. Загалом, ОСОБА_2 відноситься до сина як до сторонньої особи.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила збільшити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на підставі рішення Надвірнянського районного суду від 02 жовтня 2014 року. та стягнути із ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 6 000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

11 січня 2024 року ОСОБА_1 подала до суду заву про відмову від позовної вимоги про збільшення розміру аліментів та просила продовжити розгляд справи тільки в частині позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітнього сина.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 18 січня 2024 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позовної вимоги про збільшення розміру аліментів.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 18 січня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 відмовлено.

Покладено на орган опіки та піклування Надвірнянської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Надвірнянського районного суду від 18 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Апеля ційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано те, що ОСОБА_2 , як батько ОСОБА_3 , завжди ухилявся від його виховання, свідомо нехтував своїми обов`язками. Також наголошує, що задля проходження різних медичних процедур, щорічного медичного обстеження, для підтвердження групи інвалідності дитини, для поїздки за кордон на медичне обстеження, і в багатьох інших випадках потрібна згода батька, якої він не дає, що також обмежує права дитини.

Крім того, зазначає, що рішення Служби у справах дітей Надвірнянського району від 14 червня 2023 року, яке прийнято одноголосно, шляхом голосування є неправомочним. Оскільки, під час голосування усі тринадцять членів комісії «утримались», що порушує вимоги п. 10 Типового положення про комісію з питань захисту прав дитини. До того ж, дане рішення не було затверджено на засіданні Надвірнянського райвиконкому ні 20 червня 2023 року, ні 09 серпня 2023 року.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судовою повісткою, представник орган опіки та піклування Надвірнянської міської ради просив розглядати справу без його участі, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Боднарук С. І., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі, який розірваний рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2015 року (а.с. 13).

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2014 року зі ОСОБА_2 стягнено аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі по 600 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с. 14).

Малолітній ОСОБА_5 є дитиною-інвалідом із діагнозом: Легкий когнітивний розлад з елементами аутизму, обстеженням та призначеним лікуванням займається мама дитини ОСОБА_1 (а.с. 21-40). Дитина відвідує корекційно-реабілітаційні заняття з жовтня 2019 року, які проводяться на базі громадської організації «Світанок ІФ» та оплачуються мамою (а.с. 19), навчається в Івано-Франківській спеціальній школі Івано-Франківської обласної ради з вересня 2019 року, заву про зарахування учня до школи подавала мама дитини ОСОБА_6 і вона проходила медичний огляд із сином ОСОБА_4 . Мама дитини приділяє багато уваги сину, спілкується із педагогами, підтримує зв`язок з вчителями-предметниками, вчителями-логопедами, практичним психологом та цікавиться шкільним життям, навчанням дитини, піклується про фізичний і моральний розвиток сина. Батько ОСОБА_2 за весь період навчання ОСОБА_4 в закладі освіти сина в школу не приводив, контакту з вчителем початкових класів, класним керівником, вихователем ОСОБА_4 , вчителями-предметниками не підтримував та не спілкувався (а.с. 20).

ОСОБА_2 сплачує аліменти в більшому розмірі, ніж призначено за рішенням суду. З виписки про рух коштів вбачається, що за період з січня 2022 року по квітень 2023 він сплатив позивачці 41 470 грн., аліменти відповідач сплачує не щомісячно (а.с. 16-17).

Батьки ОСОБА_7 були присутні на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Надвірнянської міської ради 14 червня 2023 року, за результатами якого комісією вирішено вважати за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина ОСОБА_4 та ОСОБА_2 надано термін один місяць для налагодження контакту з дитиною та участі у її вихованні (а.с. 83-84).

Висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав рішенням виконавчого комітету затверджено не було (а.с. 88, 89-90).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду показав, що він є рідним братом позивача. З моменту розлучення сторін відповідача він більше не бачив, останній сином не цікавиться. Свідок часто сидів з ОСОБА_4 , коли сестра щось не встигала, допомагав їй, їздив з ними по лікарях. На початку після розлучення відповідач інколи приїздив, а потім взагалі перестав. Свідок може вільно спілкуватися із ОСОБА_4 , грає з ним в ігри.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду показала, що з позивачем та її сином вона познайомилася у 2019 році, оскільки їх діти разом відвідують реабілітаційний центр, їх діти також подружилися та спілкуються між собою. Від ОСОБА_10 вона жодного разу нічого не чула про батька ОСОБА_4 , жодного разу в центрі його не бачила. Також про батька нічого не розповідає ОСОБА_4 . Свідок знає, що позивач з відповідачем розлучені, більше ніяких подробиць вона не знає.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із позовом, позивачка як на підставу позбавлення відповідача батьківських прав визначила те, що останній ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні дитини, не піклується про її стан здоров`я та духовний розвиток, не проявляє батьківської турботи.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. зокрема постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

Судова практика у цій категорії справ є сталою і відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Доказів тому, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину надано не було, а тому розрив з батьком сімейних відносин не буде відповідати інтересам дитини.

Недоліки висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав на які позивачка посилається в своїй апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки цей висновок носить рекомендаційний характер, не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

У матеріалах справи також відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв будь-яке насильство стосовно неї.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом першої інстанції не встановлено.

Також судом не встановлено, а позивачкою не доведено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Той факт, що на час розгляду справи дитина проживає окремо від батька, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Суд першої інстанції з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні із сином та з огляду на відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, дійшов правильного висновку про відмову в позові.

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у розглядуваній справі не встановлено.

Позбавлення батьківських прав за встановлених судом першої інстанції обставин не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики ЄСПЛ.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення апеляційним судом не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду від 18 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2024 року.

Судді В. М. Барков

В. М. Луганська

Є. Є. Мальцева