РІШЕННЯ

іменем України

09 квітня 2024 року місто Сколе

Сколівський районний суд Львівської області у складі головуючого - судді Микитина Володимира Ярославовича,

сторони у справі:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНТРАСТ УКРАЇНА»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

зміст позовних вимог - про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, з урахуванням встановленого індексу інфляції за певний період прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості;

розглянувши дану цивільну справу у приміщенні суду, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання, на підставі наявних у ній матеріалів, -

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позиції сторін у справі.

Позивач ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА», у порядку представництва, котре здійснює адвокат Столітній М.М., 20.02.2024 року, сформувавши документ у системі «Електронний суд», подав у Сколівський районний суд Львівської області позовну заяву, в якій просить ухвалити рішення про стягнення на його користь з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за договором про надання споживчого кредиту у загальному розмірі 32 736 грн., з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 9 493 грн. 45 коп., а також трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 2 034 грн. 12 коп., а всього - 44 263 грн. 57 коп.. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за подання вищевказаної позовної заяви у розмірі 2 422 грн. 40 коп., а також у сплаті за правову допомогу у розмірі - 10 000 грн., позивач ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» при ухваленні рішення просить стягнути на свою користь з відповідача ОСОБА_2 ..

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24.05.2021 року між ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем ОСОБА_1 , за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» було укладено електронний договір № 4203452 про надання споживчого кредиту. Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», затверджених наказом № 53-ОД від 16.01.2020 року та розміщених їх сайті https://creditplus.ua/ru/documents. Згідно умов кредитного договору: сума кредиту (загальний розмір) складає 11 000 грн. (пункт 1.3. кредитного договору); строк кредиту - 14 днів; дата повернення кредиту - 07.06.2021 року, - вказується в графіку платежів, що є додатком № 1 до цього договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору (пункт 1.4. кредитного договору). ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої зобов`язання перед відповідачем ОСОБА_1 за кредитним договором виконало та надало йому кредит в сумі 11 000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача номер НОМЕР_1 . Відповідно до пункту 1.5.2. кредитного договору, знижена процентна ставка 1,615 % в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо споживачу межах строку, визначеного в пункті 1.4. договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, здійснить повне погашення кредитної заборгованості або протягом такого строку за ініціативою споживача відбудеться продовження строку кредиту на новий строк, споживач як учасник програми лояльності отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до дати фактичного повернення кредиту (до дати пролонгації (не включно), але в будь-якому випадку не більше ніж за період строку кредиту, зазначеного в пункті 1.4. договору, буде перераховано за зниженою процентною ставкою. Відповідач ОСОБА_1 04.06.2021 року здійснив оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 2 131 грн. 80 коп., у зв`язку з чим, у відповідності до пунктів 1.4. та 4.2. кредитного договору, відбулося продовження строку кредиту, ще на 14 днів (до 18.06.2021 року) з стандартною процентною ставкою 1,90% в день. Відповідно до пункту 1.5. кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в пункті 1.4. цього договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до пункту 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до пункту 4.3. договору, 15.10.2021 року. Після здійснення неодноразових проплат за названим договором, відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, в зв`язку з чим, а також керуючись пунктом 4.3. кредитного договору, такий договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів. За змістом пункту 5.1.3. кредитного договору, ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди відповідача ОСОБА_2 .. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» повідомило відповідача ОСОБА_2 шляхом направлення на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначену при укладенні кредитного договору ,відповідного повідомлення. Як зазначає позивач ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА», станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача ОСОБА_2 по кредитному договору не сплачена і складає 11 000 грн. - тіло кредиту та 21 736 грн. - нараховані проценти за користування кредитом, всього - 32 736 грн., а також індекс інфляції за період прострочення у сумі - 9 493 грн. 45 коп. та три проценти річних у сумі - 2 034 грн. 12 коп., через що позивач ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» просить на підставі статей 509, 526, 530, 610, 612, 629, 1048,1049, 1054 ЦК України свій позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у запропоновані судом строк та порядку відзив на позовну заяву ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» до нього про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, з урахуванням встановленого індексу інфляції за певний період прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості - не подав, хоча в силу положень ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі від 22.02.2024 року вважається такою, що йому вручена 06.03.2024 року. Відповідно, свою позицію у цій справі, із обґрунтуванням її відповідними доказами, відповідач ОСОБА_1 не навів.

Інших передбачених ЦПК України заяв по суті справи від сторін цієї справи не надходило.

Заяви та клопотання учасників справи.

Будь-яких заяв чи клопотань від сторін цієї справи, котрі б залишалися не вирішеними у визначеному чинним ЦПК України порядку, до суду не надходило.

Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали.

Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 22.02.2024 року, з-поміж іншого,вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд цивільної справи визначено провести у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та інших учасників справи, без проведення судового засідання протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття у ній провадження.

Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись.

Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположих свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України.

Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з частинами 2, 3 та 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» за пред`явленими позовними вимогами цивільного характеру, а також причетність до порушення таких його прав відповідача ОСОБА_1 , встановив наступне.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із оцінкою відповідних доказів.

Судом встановлено, що 24.05.2021 року між ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем ОСОБА_1 , за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» було укладено електронний договір № 4203452 про надання споживчого кредиту. Такий кредитний договір було укладено відповідно до правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», затверджених наказом № 53-ОД від 16.01.2020 року та розміщених їх сайті https://creditplus.ua/ru/documents (копія міститься у справі, а. с. 12-16).

За змістом пунктів 1.3 та 1.4 означеного вище договору про надання споживчого кредиту, сума кредиту (загальний розмір) складає 11 000 грн., тип кредиту - кредит, строк кредиту - 14 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком № 1 до цього договору. Графік платежів розраховується за зниженою процентною ставкою, виходячи з припущення, що споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору. В свою чергу, у відповідності до пункту 4.3.1. цього договору, сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пунктів 4.2.2.- 4.2.4. договору. Тобто, в даному випадку, кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту (копія міститься у справі, а. с. 12-16).

У відповідності до картки обліку договору (розрахунок заборгованості) за укладеним договором № 4203452 від 24.05.2021 року (позичальник ОСОБА_1 ), сума заборгованості за названим договором станом на 16.01.2023 року складає 32 736 грн. (міститься у справі, а. с. 27-39).

Відповідно до договору факторингу № 17.01/23-Ф від 17.01.2023 року позивач ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» (ціна продажу) за плату, а ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» відступити позивачеві ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або настане в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» (копія міститься у справі, а. с. 65-69).

Згідно з актом прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 17.01/23-Ф від 17.01.2023 року, ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» передав позивачеві ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» реєстр боржників за означеним вище договором в загальній кількості 7 549 боржників та із загальною сумою заборгованості 68 451 237 грн. 89 коп. (копія міститься у справі, а. с. 69).

Відтак позивач ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА», з урахування передачі права вимоги за укладеним договором факторингу з ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», виконав свої зобов`язання, надавши відповідачеві ОСОБА_1 кошти за договором про надання споживчого кредиту у встановленому договорі розмірі та на узгоджених між ними умовах, однак останній в односторонньому порядку відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань у наведеній частині, у зв`язку з чим допустив спірну заборгованість.

Релевантні норми і джерела права, застосовані судом при ухваленні рішення.

Встановлені судом цивільні правовідносини щодо порушення грошового зобов`язання й застосування відповідних наслідків цього, у тому числі й за кредитним договором, регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколами до неї, Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України), Законом України «Про електронну комерцію», іншими актами цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За змістом ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, з-поміж іншого, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

У свою чергу системний аналіз статей 524-526, 533-535 ЦК України дає підстави стверджувати про те, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Порушенням зобов`язання, як встановлено у ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому у ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому у ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно ч. 1 ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

В силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (ч. 3 ст. 631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У свою чергу, встановлені судом цивільні правовідносини щодо врахування встановленого індексу інфляції за певний період прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості регулюються Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України) та іншими актами цивільного законодавства, прийнятими відповідно до його вимог у цій частині

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас, положеннями пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Так, період дії воєнного стану в Україні, введений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, відтоді дія воєнного стану у встановленому законом порядку продовжувалась неодноразово на строк передбачений чинним законодавством України, з-поміж іншого, востаннє введений воєнний стан в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 14.02.2024 року строком на 90 діб.

Узагальнена оцінка доводів та аргументів за результатами розгляду цієї справи.

Вочевидь, між сторонами у справі (з урахуванням правонаступництва позивача ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» на підставі договорів факторингу) було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору про надання споживчого кредиту від 24.05.2021 року № 4203452, такий правочин, згідно з вимогами ст. 204 ЦК України, створює презумпцію його правомірності, у зв`язку з чим договір про надання споживчого кредиту від 24.05.2021 року № 4203452, згідно зі ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів ст. 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов цього договору, натомість відповідач ОСОБА_1 не виконав зобов`язань за цим договором, допущену заборгованість ним у встановленому порядку та сумі не погашено.

Резюмуючи, суд висновує, що позовні вимоги, сформовані про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, підлягають задоволенню. Відтак, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» підлягає до стягнення заборгованість в загальній сумі 32 736 грн.. При цьому судом також було враховано, що розмір спірної заборгованості за вказаними кредитними договорами відповідачем ОСОБА_1 не спростовано, своїх розрахунків не наведено та суду не було подано.

Втім, з огляду на положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, оскільки вказані платежі у вигляді 3% річних та інфляційних втрат, нараховані після 24.02.2022 року, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем), а, отже, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Як вбачається з розрахунку інфляційних втрат, що міститься в змісті позовної заяви, такі нараховані за січень-лютий 2022 року, хоча днем, з якого починається обрахунок прострочення зобов`язань, являється 14.01.2024 року. Заразом, три проценти річних від простроченої суми, слід рахувати з 14.01.2022 року по 23.02.2022 року (41 день) за наступним розрахунком (32 736 * 3) : 100 : 365 * 41 = 110 грн. 32 коп. - трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості, таким чином в цій частині позов слід задовольнити частково.

Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09.12.1994 року у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», серія A № 303-A, параграф 29-30).

Щодо розподілу судових витрат у справі.

Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із однією вимогою майнового характеру за заниженим коефіцієнтом у розмірі 2 422 грн. 40 коп. і підтверджуються платіжною інструкцією в національній валюті ПуАТ «КБ «АКОРДБАНК» № 3253 від 13.02.2024 року (міститься у справі, а. с. 1), на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають до стягнення на користь позивача ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» з відповідача ОСОБА_1 , пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто частково у наступному співвідношенні (2 422,4 х 32 846,32 / 44 263,57 = 1 797,57), в розмірі 1 797 грн. 57 коп..

Відповідно до ч. 1, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

На підтвердження понесення судових витрат позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» надано: платіжну інструкцію в національній валюті ПуАТ «КБ «АКОРДБАНК» № 3345 від 13.02.2024 року (міститься у справі, а. с. 20) на суму 10 000 грн. за послуги з аналізу, складання та подання позовної заяви; договір про надання правової допомоги № 10/07-2023 від 10.07.2023 року, укладеного між ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» з однієї сторони, та адвокатом Столітнім М.М. з іншої сторони, з предметом про надання юридичної допомоги клієнту в обсязі та на умовах, передбачених самим договором; звіт від 09.02.2024 року про надання правової допомоги згідно з договору про надання правової допомоги №10/07-2023 від 10.07.2023 року, відповідно до якого адвокат Столітній М.М. надав позивачеві ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» правову допомогу у виді (1) збір та аналіз доказів та документів для подання позовної заяви, (2) складення позовної заяви до відповідача ОСОБА_1 , (3) подання до Сколівського районного суду Львівської області позовної заяви, - все зайняло 10 годин із загальною вартістю у 10 000 грн. (міститься у справі, а. с. 86).

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до роз`яснень, котрі містяться у пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У ч. 3 ст. 141 ЦПК України зазначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, чинним ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року за єдиним унікальним номером судової справи 755/9215/15-ц та номером провадження 14-382цс19. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04.06.2019 року за єдиним унікальним номером судової справи 9901/350/18 та номером провадження 11-1465заі18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12.09.2019 року.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, у рішеннях від 23.01.2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року за єдиним унікальним номером судової справи 826/1216/16 та номером провадження 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року за єдиним унікальним номером судової справи 755/9215/15-ц т а номером провадження 14-382цс19.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За змістом ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові за єдиним унікальним номером судової справи 910/12876/19, зауважила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

При цьому, суд, звертає увагу на ту обставину, що чинне процесуальне законодавство визначає критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначає, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Одночасно, суд зазначає, що відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду за єдиним унікальним номером судової справи 905/1795/18 та за єдиним унікальним номером судової справи 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, ціни позову, сумою задоволених вимог, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З наданих суду документів, вбачається, що адвокатом Столітнім М.М. надаються правничі послуги позивачеві ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» не тільки у даній справі, а й в інших аналогічних справах про стягнення заборгованості за наданими споживчими кредитами з фізичних осіб. Тобто, діяльність адвоката у надані професійної правничої допомоги позивача ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» зводиться до підготовки сутнісно аналогічних позовних заяв. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що ціна позову складає 44 263 грн. 57 коп., позовні вимоги задоволено частково, послуги адвоката Столітнього М.М. складають 10 000 грн., тому суд, вважає, що витрати на правничу допомогу є неспівмірними, крім того, «подання до суду позовної заяви», яке визначено позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» у звіті та віднесено до виду правничої допомоги, не можна пов`язувати з правовою допомогою, так як таке зводиться лише до технічної дії, тобто направлення до суду раніше складеної позовної заяви з доданими до неї матеріалами та не відноситься до видів адвокатської діяльності, а відтак не може вважатися дією з надання правової допомоги, з урахуванням чого, суд приходить до висновку про зменшення судових витрат за правничу допомогу до 4 426 грн. 36 коп., що відповідатиме 10 % від ціни позову без інших процесуальних витрат, в свою чергу з урахуванням частковості задоволення позовних вимог у межах цієї справи слід взяти за основу розрахунок пропорційно до задоволених вимог: 4 426,36 х 32 846,32 / 44 263,57 = 3 284,63, відтак підлягає компенсації понесені позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» витрати за правничу допомогу у розмірі 3 284 грн. 63 коп.

Доказів понесення учасниками цієї справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, матеріали цієї справи не містять.

Керуючись статтями 4-5, 10, 12-13, 77-81, 89-90, 95, 133, 137, 141, 209-211, 247, 258-259, 263-265, 268, 274-275, 279 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, з урахуванням встановленого індексу інфляції за певний період прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» 32 736 (тридцять дві тисячі сімсот тридцять шість) грн. заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та 110 (сто десять) грн. 32 коп. трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості, а разом - 32 846 (тридцять дві тисячі вісімсот сорок шість) грн. 32 коп..

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» 1 797 (одна тисяча сімсот дев?яносто сім) грн. 57 коп. понесених судових витрат у вигляді сплаченого судового збору та 3 284 (три тисячі п?ятсот) грн. 63 коп. на відшкодування понесених судових витрат на правову допомогу, а разом 5 082 (п`ять тисяч вісімдесят дві) грн. 20 коп., пропорційно до задоволених позовних вимог.

Строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повне найменування сторін у справі.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА»; місцезнаходження юридичної особи: вул. Загородня, 15, оф. 108/2, м. Київ, 03150; код у ; адреса електронної пошти: ; електронний кабінет: наявний.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстроване місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; електронний кабінет: відсутній.

Дата складення повного судового рішення: 09 квітня 2024 року.

Суддя Володимир МИКИТИН