КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 2-3715/11

номер провадження: 22-ц/824/647/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Київського квартирно-експлуатаційного управління на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 травня 2023 року у складі судді Притули Н.Г., у справі за заявою Київського квартирно-експлуатаційного управління про видачу дублікату виконавчого лист та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, виданого на примусове виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 серпня 2011 року, у справі за позовом Київського квартирно - експлуатаційного управління до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2023 року Київське квартирно-експлуатаційне управління (далі - Київське КЕУ) звернулось до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення пропущеного строку на пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого на примусове виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 серпня 2011 року у справі за позовом Київського КЕУ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заява мотивована тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 серпня 2011 року у справі №2-3715/11, яке частково змінено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2011 року, позовні вимоги Київського КЕУ задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київського КЕУ управління Міністерства оборони України заборгованість в сумі 3 119 грн 39 коп.

Заявник вказував, що на виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2011 року видано виконавчий лист №2-3715/11 від 11 травня 2012 року. Постановою відділу ДВС Шевченківського РВС у місті Києві від 23 травня 2012 року було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1. Згодом, старшим державним виконавцем відділу ДВС Шевченківського РВС у місті Києві було винесено постанову від 31 грудня 2013 року про повернення виконавчого документу стягувачу. Однак вказану постанову разом із оригіналом виконавчого листа заявник отримав лише 26 жовтня 2016 року.

Зазначав, що 09 грудня 2016 року виконавчий лист було пред`явлено повторно до виконавчої служби, однак жодних постанов чи відомостей щодо прийняття виконавчого провадження з боку виконавчої служби на адресу стягувача не надходило.

Вказував, що Київське КЕУ неодноразово направляло на адресу державної виконавчої служби запити з проханням повідомити про хід виконавчого провадження (від 08 травня 2019 року вих. №517/3061; від 22 квітня 2020 року вих. №517/2093). Проте відповідей отримано не було. 22 жовтня 2021 року у відповідь на запит від 01 жовтня 2021 року Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) (далі - Шевченківський ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ) повідомив, що 14 грудня 2016 року державним виконавцем винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Враховуючи те, що жодних документів з боку Шевченківського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ на адресу Київського КЕУ не надходило і про втрату виконавчого документу заявник дізнався лише з відповіді виконавчої служби, а тому вважав, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання було пропущено з поважних причин..

З урахуванням наведеного, Київське КЕУ просило:

поновити строк пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого 11 травня 2012 року Шевченківським районним суду міста Києва №2-3715/11;

видати дублікат виконавчого листа виданого 11 травня 2012 року Шевченківським районним суду міста Києва №2-3715/11 на виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2011 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 травня 2023 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 18 травня 2023 року про виправлення описки, у задоволенні заяви Київського КЕУ про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, виданого на примусове виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 серпня 2011 року - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Київське КЕУ подало апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти нове рішення, яким його заяву про поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа, задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заявник не цікавився виконанням рішення суду, а тому за відсутності доказів, що можуть свідчити про поважність причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, суд не вбачає підстав для поновлення пропущеного строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа, оскільки вони суперечать поданим заявником документам. Вказує, що Київське КЕУ з моменту пред`явлення даного виконавчого листа до виконання у 2012 році, по 2022 рік неодноразово зверталося до виконавчої служби із запитами та клопотаннями, для можливості отримати відомості про хід виконавчого провадження. Однак, Шевченківський ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ неодноразово ігнорував запити заявника та не надавав своєчасної відповіді на них, що й призвело до втрати виконавчого листа, а також до пропущення строків для пред`явлення його до виконання. Вказує, що суд першої інстанції проігнорував долучені стягувачем запити.

Також зазначає, що поважною причиною пропуску строку є бездіяльність органу виконавчої служби, яка полягала у неналежному виконанні посадовими особами Шевченківського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ своїх обов`язків, а саме, ігнорування наведених запитів заявника, положень Закону України «Про виконавче провадження» в частині надсилання виконавчих документів стягувачеві, а також не проведення всіх виконавчих дій для повного виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2011 року у справі №2-3715/11. Вказані обставини судом першої інстанції не були досліджені.

Відповідачка ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Учасники справи повідомлені судом апеляційної інстанції про судове засідання, призначене на 20 лютого 2024 року на 11 год 15 хв., завчасно, належним чином в установленому законом порядку, проте у судове засідання не з`явились, причину неявки суду не повідомили. Київське КЕУ отримало судову повістку про виклик до суду (призначеного на 20 лютого 2024 року) на електронну адресу: 20 грудня 2023 року, що підтверджується звітом про підтвердження отримання адресатом вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду. Відповідачка ОСОБА_1 повідомлялась судом шляхом направлення судової повістки на наявну в матеріалах справи адресу її місця проживання. 30 січня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду повернувся конверт із судовою повісткою, направленою на поштову адресу: АДРЕСА_1 , з відміткою пошти « за закінченням терміну зберігання».

Крім того, повідомлення про дату, час і місце розгляду справи було розміщено на офіційному сайті Київського апеляційного суду та перебувало у вільному доступі.

Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до положень ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку (пункт 1); день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи (пункт 2).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що учасники справи повідомлені судом апеляційної інстанції про розгляд справи належним чином.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У частинах 1,2 та 5 ст.263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 серпня 2011 року, яке частково змінено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2011 року, позовні вимоги Київського КЕУ задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київського КЕУ управління Міністерства оборони України заборгованість в сумі 3 119 грн 39 коп.

На виконання рішення суду, 11 травня 2012 року судом першої інстанції стягувачу було видано виконавчий лист №2-3715/11.

23 травня 2012 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ було відкрите виконавче провадження НОМЕР_1.

Листом від 04 грудня 2015 року Шевченківський ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ повідомив заявника, що 31 грудня 2013 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Вказаний лист заявник отримав 17 грудня 2015 року.

В подальшому, виконавчий лист №2-3715/11 від 11 травня 2021 року стягувачем був повторно пред`явлений до виконання.

14 грудня 2016 року державний виконавець, керуючись вимогами п.6 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», виніс повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

У відповідь на звернення Киїського КЕУ від 01 жовтня 2021 року Шевченківський ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ листом від 22 жовтня 2021 року повідомив заявника про те , державний виконавець, керуючись вимогами п.6 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», виніс вмотивоване повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання та направив стягувачу разом з оригіналом виконавчого листа (а.с.23, т.2).

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що заявник неодноразово звертався до ДВС із заявами про надання інформації щодо виконання виконавчого листа. Однак матеріали справи не містять доказів, що вказані запити були отримані виконавчою службою. Суд першої інстанції дійшов висновку, що поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані із дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. На час звернення заявника із даною заявою строк пред`явлення виконавчого документа до виконання пропущений. Жодної поважної обставини, яка б завадила Київському КЕУ пред`явити виконавчий документ до виконання протягом встановленого законом строку, заявником не вказано.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви стягувача та видачі дубліката виконавчого листа, оскільки заявник звернувся з даною заявою після закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Виконавчі листи викладаються в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом заповнення відповідних форм процесуальних документів, передбачених Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, і підписуються електронним цифровим підписом судді (в разі колегіального розгляду - електронними цифровими підписами всіх суддів, які входять до складу колегії).

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та Єдиного державного реєстру виконавчих документів, Положення про який затверджується спільним нормативно-правовим актом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України, із запровадженням яких відповідно до частини першої статті 1 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України вводяться в дію вимоги частини четвертої статті 431 ЦПК України щодо внесення виконавчого документу до Єдиного державного реєстру виконавчих документів, функціонування якого виключає втрату виконавчого документа, порядок видачі дублікату виконавчого документу замість втраченого визначено розділом XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Пунктом 17.4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Однією з підстав можливості видачі дубліката виконавчого документа, є подання відповідної заяви протягом строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, який повинен обчислюватися з урахуванням переривання цього строку та/або його зупинення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент видачі виконавчого листа) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки, зокрема інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч.5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу) повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.433 ЦПК України, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Підставою для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є факт пропуску стягувачем такого строку з поважних причин.

Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий лист до примусового виконання.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знайти про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) зроблено висновок про те, що у разі пропуску стягувачем строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання не створює перешкод для задоволення заяви стягувача про видачу дубліката втраченого виконавчого документа у разі, якщо суд задовольнив заяву стягувача про поновлення пропущеного строку для пред`явлення такого документа до виконання. Тобто, якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.ст.76-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Судом першої інстанції встановлено, що виконавчий лист №2-3715/11 від 11 травня 2012 року був пред`явлений до примусового виконання за заявою стягувача від 09 грудня 2016 року.

23 травня 2012 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ було відкрите виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа №2-3715/11 від 11 травня 2012 року.

31 грудня 2013 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, що підтверджується листом Шевченківського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ від 04 грудня 2015 року.

Заявник вказує, що про повернення виконавчого документа Київське КЕУ дізналось 22 грудня 2014 року після отримання інформації про хід виконавчого провадження з сайту trede.informjust.ua. У зв`язку з цим, Київське КЕУ того ж дня направило запит до виконавчої служби про хід виконавчого провадження, однак не отримавши відповіді, 08 жовтня 2015 року повторно направило запит про направлення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, або надати докази направлення такої постанови.

Також вказує, що лише 26 жовтня 2016 року в приміщенні державної виконавчої служби представником Київського КЕУ було отримано постанову від 31 грудня 2013 року та оригінал виконавчого листа, який в подальшому 09 грудня 2016 року було пред`явлено повторно до виконання.

Разом з тим, апеляційний суд враховує, що ч.3 ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу) передбачає, що, у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Тобто, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання №2-3715/11 від 11 травня 2012 року було перервано після його повернення стягувачу відповідно до постанови державного виконавця від 31 грудня 2013 року, а тому вказаний виконавчий лист підлягав пред`явленню повторно до виконання до 31 грудня 2014 року.

Таким чином, переривання строку встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувачу, а не з дня його отримання. У зв`язку з цим, пред`являючи повторно виконавчий лист до виконавчої служби 09 грудня 2016 року Київське КЕУ могло спрогнозувати юридичні наслідки такого пред`явлення, а саме його повернення без відкриття виконавчого провадження.

При цьому, Київське КЕУв подальшому не цікавилось наслідками здійснення виконавчого провадження чи місцезнаходженням виконавчого листа і не вживало для цього належних заходів.

В матеріалах справи відсутні докази того, що стягувач вживав будь-яких дій як учасник виконавчого провадження щодо захисту свої прав у виконавчому провадженні, як з 22 грудня 2014 року (коли дізнався про повернення виконавчого листа стягувачу) по 26 жовтня 2016 року, так і з 09 грудня 2016 року (з моменту повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання) до 08 травня 2019 року (дата першого запиту Київського КЕУ щодо ходу виконавчого провадження).

Наведене у сукупності свідчить, що стягувач не цікавився та належно не здійснював своїх прав як учасник виконавчого провадження, що у свою чергу стало причиною пропуску строку пред`явлення виконавчого документу до виконання і свідчить про відсутність поважних причин його пропуску.

При цьому колегія суддів враховує, що як відповідно до ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, так і згідно ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, стягувач як сторона виконавчого провадження наділений широким колом повноважень щодо контролю за діями виконавця, в тому числі, має право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

З матеріалів справи вбачається, що стягувачем не використано свого права, передбаченого вимогами Закону України «Про виконавче провадження», як сторони виконавчого провадження, в тому числі, на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця тощо, що у свою чергу свідчить про недобросовісне користування стягувачем своїми правами та на переконання колегії свідчить про недобросовісне відношення заявника до забезпечення своїх прав як стягувача та виконання обов`язків як сторони у справі.

Відхиляючи довід Київського КЕУ щодо неодноразових звернень до виконавчої служби, на які ним не було отримано відповідей, колегія суддів враховує, що в більшості випадків звернення заявника із запитами, а саме: 29 листопада 2013 року за вих. № 303/25-4601; 22 грудня 2014 року; 08 жовтня 2015 року за вих. № 303/25-4060; 08 травня 2019 року вих. № 517/3061; 22 квітня 2020 року вих. № 517/2093; 01 жовтня 2021 року вих. № 517/5213; 13 вересня 2022 року вих.№ 517/3055; 08 червня 2022 року вих. № 517/1620, їх періодичність здійснювалась за межами строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, тобто відсутність на протязі року будь-яких дій з боку стягувача та інтересу до виконання рішення якраз і доводить невжиття стягувачем ефективних заходів, які мали б призвести до обізнаності та своєчасного отримання відповідної інформації стосовно стану виконавчого провадження та неналежне здійснення своїх обов`язків, як стягувача.

Це ж стосується посилань заявника на те, що на стягувача закон не покладає обов`язок контролювати хід виконання судового рішення, які є безпідставними, оскільки йдеться не про контроль за виконанням рішення, як помилково вважає заявник, що віднесено до сфери суду, а необхідність вжиття заходів щодо обізнаності та своєчасного отримання відповідної інформації стосовно стану виконавчого провадження та неналежне здійснення своїх обов`язків, як стягувача.

Згідно п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. А згідно ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, в тому числі щодо виконання судового рішення, як завершальній стадії судового розгляду. При цьому Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у ст.6 Конвенції, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії», рішення від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п.27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України»).

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, буде свідчити про його безпідставність та необґрунтованість і порушувати законні права та інтереси сторін і суперечити принципу юридичної визначеності (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», п. 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України»).

Аналіз наведених рішень ЄСПЛ свідчить про те, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд не тільки позивачу (стягувачу), а й іншій стороні - відповідачу (боржнику), в тому числі при вирішенні питання про поновлення пропущених учасником строків для пред`явлення до виконання судового рішення.

Судом встановлено, що стягувач Київське КЕУ просило поновити встановлений законом строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання у березні 2023 року, тобто більше ніж через вісім років після закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

При цьому апеляційний суд вважає, що за добросовісного користування своїми правами стягувача та його розсудливості і обачності стягувач Київське КЕУ мало можливість дізнатися про стан виконавчого провадження і звернутися після отримання оригіналу виконавчого листа 26 жовтня 2016 року із заявою про поновлення пропущеного строку на його пред`явлення до виконання, або оскаржити рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, чого на протязі більше восьми років не зробило.

За таких обставин відмова суду першої інстанції у поновленні строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, який був встановлений законом у один рік, грунтується на законі та переслідує легітимну мету, а також має розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами і поставленою метою та не суперечить принципу юридичної визначеності.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви Київського КЕУ про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, а також про відмову у видачі дублікату виконавчого листа, оскільки заявник звернувся з даною заявою після закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання та його не поновлено судом.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала судді першої інстанції є законною і обґрунтованою, суддею додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Датою постанови апеляційного суду є дата складення повного її тексту, оскільки справа розглянута за відсутності учасників справи без проголошення скороченого судового рішення (вступної та резолютивної частин) та в цьому випадку підлягають застосуванню положення другого речення ч.5 ст.268 ЦПК України, якою передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: