Провадження №22-ц/812/640/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 квітня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Локтіонової О.В., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №489/8003/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Заводський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Лагоди Анатолія Анатолійовича у приміщенні цього суду 23 лютого 2024 року, дата складання повного тексту не зазначена, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВС - Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

У грудні 2023 року. Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВС - Факторинг» (далі - ТОВ«ВВС - Факторинг») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного у формі електронного документу шляхом підписання заявки за допомогою одноразового ідентифікатора кредитного договору № 862087 від 30 січня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Арагон» (далі - ТОВ «ФК «Арагон») та ОСОБА_1 відповідачка отримлав кредит у розмірі 3000 грн., шляхом перерахування грошових коштів на банківську карту № НОМЕР_1 … НОМЕР_2 , що належить відповідачці, що підтверджується довідкою від 29 вересня 2023 року, на 30 днів зі сплатою відсотків від суми кредиту. Свої зобов`язання ТОВ «ФК «Арагон» виконало у повному обсязі, але відповідачка свої зобов`язання з поверненню кредиту не виконує. 05 серпня 2021 року між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «ВВС-Факторинг» укладено договір про надання фінансових послуг факторингу № 05.08.2021, відповідно до якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідачки за вказаним кредитним договором. Станом на 10 жовтня 2023 року заборгованість за кредитним договором становить 51876 грн., з яких 11280 грн. - розмір заборгованості на дату відступлення права вимоги, 40596 грн. - сума нарахованих відсотків. Також за період з 05 серпня 2021 року по 24 лютого 2022 року позивачем нараховані 610 грн. 74 коп. збитків від інфляції та 188 грн. 20 коп. 3% річних.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 51876 грн., 610 грн. 74 коп. збитків, завданих інфляцією та 188 грн. 20 коп. 3% річних, а також судові витрати у розмірі 2147 грн. 20 коп.

Відповідачка ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову.

Відзив мотивований тим, що до позову не додано доказів: щодо вчинення відповідачем дій з укладення онлайн договору від 30 січня 2021 р. №1862087, а саме - смс-повідомлення за одноразовим ідентифікатором НОМЕР_3 на номер 79, зарахування коштів на платіжну картку відповідача, ознайомлення з усіма істотними умовами договору. Надана позивачем інформаційна довідка від 20 вересня 2023 року не відповідає вимогам за бухгалтерським обліком до первинних документів, роздруківка договору не містить номеру картки відповідача. Відповідачка з огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначила,що сторони в договорі погодили строк кредитування, а отже і строк виконання зобов`язань.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 лютого 2024 року позовні вимоги ТОВ«ВВС - Факторинг» задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВВС-Факторинг» заборгованість за кредитним договором №1862087 від 30 січня 2021 р. в розмірі 51876 грн., витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 4900 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2147 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надані позивачем докази щодо отримання відповідачкою кредитних коштів є належними, достатніми та допустимими, подані з дотриманням вимог щодо їх засвідчення відповідно до положень національного стандарту щодо оформлення документів та статей 83, 95 ЦПК України. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є логічним, послідовним та відповідає матеріалам справи, розмір заборгованості відповідачкою фактично не оспорювався.

Заперечення відповідачки не спростували встановлені факти, вона не надала пояснення і спростування відсутності в неї карткового рахунку в ПриватБанк за карткою 414943…0617 або наявність злочинних дій з боку третіх осіб, що призвели до незаконного заволодіння даними відповідача або інші обставини.

Додатковим рішенням того ж суду від 22 березня 2024 р. стягнуто з відповідачки на користь позивача 610 грн. 74 коп. інфляційних витрат та 188 грн. 20 коп. - 3 % річних.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що при ухваленні рішення судом порушені норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду щодо укладення кредитного договору № 1862087 від 30 січня 2021 року між TOB «Фінансова компанія «Арагон» та відповідачкою шляхом підписання заявки за допомогою одноразового ідентифікатора не відповідає вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи. Так, позивачем направлено до районного суду роздруківку невідомого походження, яку останній намагається видати за вищевказаний кредитний договір. В той же час у матеріалах справи відсутні: оферта на укладення кредитного договору, акцепт оферти на укладення кредитного договору, відсутня інформація щодо того, чи проходила особа, яка нібито укладала кредитний договір, ідентифікацію, як це передбачено чинним законодавством, відсутні докази проведення такої ідентифікації, відсутня відповідь особи, яка б проходила ідентифікацію, про прийняття пропозиції (акцепт), відсутнє підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник, при укладанні договору. Отже, матеріали судової справи взагалі не містять жодного доказу, що укладення договору від 30 січня 2021 р. № 1862087 відбувалось в порядку, визначеному чинним законодавством.

Крім того, позивачем не надано доказів, яким чином проводилась ідентифікація особи та чи проводилась вона взагалі, доказів проведення такої ідентифікації, доказів відправлення одноразового ідентифікатора відповідачеві та того, що саме відповідач використала відправлений ідентифікатор для укладення кредитного договору. Одночасно, неможливо перевірити підписання оспорюваного кредитного правочину також кредитодавцем, адже тільки докази накладення кваліфікованого електронного підпису первісного кредитора (кредитодавця) можуть слугувати доказом таких фактів, але позивачем вони не надані. Відповідачка вважає, що районний суд безпідставно переклав обов`язок доведення обставин не укладання договору в електронному виді на неї, оскільки саме TOB «BBC- Факторинг» мало надати суду відповідні докази як особа, в розпорядження якої мають перебувати такі докази, та особа, яка мала вчинити активні дії щодо проведення ідентифікації особи відповідача та перерахування на його рахунок коштів. Також, на думку відповідачки, висновок суду щодо підтвердження матеріалами справи, що відповідно до заявки від 30 січня 2021 року, яка є невід`ємною частиною кредитного договору №1862087, та даних транзакції від 30 січня 2021 року, TOB «Фінансова компанія «Арагон» надано їй кредит у розмірі 3000 грн., не відповідає фактичним обставинам справи, чинному законодавству та сталій судовій практиці Верховного Суду. Належними доказами, які підтверджують перерахування відповідачу певної суми від TOB «ФК «Арагон», можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». До того ж, позивачем не додано до позовної заяви жодного доказу про отримання нею коштів, а надана позивачем інформаційна довідка TOB «Платежі Онлайн» від 20 вересня 2023 року не відповідає вимогам до первинних облікових бухгалтерських документів, а тому не може бути належним доказом отримання нею будь-яких коштів, а також надана позивачем роздруківка укладеного кредитного договору не містить номеру картки НОМЕР_4 . Щодо стягнення заборгованості у сумі 52674 грн. 94 коп. відповідачка зауважує, що відповідно до п.3.1. укладеного кредитного договору строк надання кредиту становить 30 днів, тобто позивач мав би право нараховувати відсотки лише за період із 30 січня 2021 р. по 01 березня 2021 р. Крім цього, матеріали справи не містять доказів, що між сторонами в належній формі була досягнута домовленість про продовження строку користування відповідачем кредитом, а також доказів, що до договору укладалися додаткові угоди чи він пролонгувався. ОСОБА_1 вважає, що нарахована в якості заборгованості сума не відповідає вимогам чинного законодавства та стверджує, що відсутність в матеріалах справи належних первинних банківських документів не тільки позбавляє суд можливості перевірити факт перерахування чи отримання позичальником коштів у кредит, але і перевірити розмір спірної заборгованості, порядок її нарахування, а також підстав та порядку нарахування відсотків за користування кредитом.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ВВС - Факторинг» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Відповідачкою не додано доказів, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору №1862087 від 30 січня 2021 року вимогам законодавства та про несправедливість його умов. Доводи відповідачки ґрунтуються виключно на його припущеннях і спростовуються самим змістом договору. Позивачем доведено, що договір укладено в належній формі. Відповідачка підписала договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором, отримала свій примірник електронного договору у формі, що унеможливлює зміну його змісту, та мала змогу у будь-який час самостійно ознайомитися з Правилами та Договором на сайті Товариства в Особистому кабінеті. Доводи апеляційної скарги про недоведенність факту перерахування їй та отримання нею передбачених умовами договору грошових коштів у розмірі 3000 грн. є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Оскільки відповідач у строк до 01 березня 2021 р. не виконала зобов`язання за кредитним договором щодо повного погашення заборгованості, за умовами цього договору підлягали нарахуванню плата за користування кредитними коштами саме за фактичне число календарних днів користування кредитом. Також позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення до моменту звернення з позовною заявою до суду. Між тим скаржником не надано суду відомостей на підтвердження не заповнення заявки на отримання грошових коштів в кредит, не підписання договору, не надання чи заволодіння його персональними даними іншими особами (звернення до правоохоронних органів тощо), тобто доказів вчинення шахрайських дій відносно персональних даних відповідача матеріали справи не містять, що дає підстави позивачу розцінювати позицію відповідача як намагання ввести суд в оману, небажання визнавати розмір боргу та погашати заборгованість, тим самим уникнути від відповідальності за зобов`язанням. Скаржник фактично не спростував факт отримання грошових коштів згідно інформаційної довідки ТОВ «Платежі Онлайн», а лише вказав на недоведеність обставин, які, на її думку, є недостатніми для ідентифікації карткового рахунку ОСОБА_1 . Проте в даному випадку належним доказом на підтвердження відсутності факту отримання відповідачкою кредитних коштів є виписка по банківському рахунку позичальника, яка б підтверджувала відсутність зарахувань коштів, натомість таких доказів до суду скаржником не надано.

Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним положенням закону відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) 30 січня 2021 року укладений договір надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, № 1862087 (далі Договір), який директор кредитодавеця підписав за допомогою електронного підпису, а позичальник - за допомогою одноразового ідентифікатора (UA725866), заповнивши перед цим анкету позичальника із зазначенням особистих відомостей та підписавши її аналогом власноручного (електронного) підпису, відтвореного шляхом використання свого логіну та паролю (а.с. 15, 17-21).

Пунктом 1.1. договору передбачає, що кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі 3000 грн. на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 надано кредит на 30 днів (до 01 березня 2021 року включно) зі сплатою відсотків від суми кредиту. Кредит надавався шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок платіжної картки позичальника, зареєстрованої позичальником для цієї цілі у особистому кабінеті на сайті кредитодавця.

Відповідно до п. 3.2. договору позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в строк, визначений п.3.1 цього договору.

Датою отримання кредиту позичальником вважається дата зарахування відповідної суми на рахунок платіжної карти позичальника, зареєстрованої позичальником у особистому кабінеті на сайті кредитодавця (п. 3.4. Договору).

Згідно із пунктом 4.1. Договору знижена процентна ставка в розмірі 1,7% від суми кредиту за кожен день користування кредитом є фіксованою і становить 620,5% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом застосовується на період строку надання кредиту, зазначеного в п 3.1 даного Договору, якщо позичальник здійсніть повне погашення кредиту в цей строк надання кредиту або протягом трьох робочих днів, що слідують за датою, визначеною в п. 3.1 даного Договору. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня отримання кредиту та включаючи дату його крім випадку, передбаченого пунктом 4.6 цього Договору. Знижена процентна ставка скасовується з дати її застосування у разі, якщо до відносин між сторонами застосовується стандартна процентна ставка.

Відповідно до пункту 4.2. Договору стандартна процентна ставка 2,3% від суми кредиту за кожен день користування кредитом від суми залишку кредиту є фіксованою і становить 839,50% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в п. 3.1. цього Договору, якщо позичальник не виконав умови, передбачені в п. 4.1 даного Договору. Проценти нараховують за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня отримання кредитом та включи дату його повернення. У випадку застосування стандартної процентної ставки кредитодавець надає позичальнику інформацію щодо визначення сукупної вартості кредиту та графіку погашення заборгованості у вигляді оновленого графіку платежів.

Якщо кредит надавався на акційних умовах по ставці 1,7% в день, то у разі пролонгації цього договору позичальник сплачує 1,7% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (620, 50% річних), починаючи з другого дня пролонгації, та 1,7% за перший день продовженого строку кредиту (пункт 4.3. Договору).

Пунктом 4.6. договору передбачено, що у випадку повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом протягом трьох календарних днів після закінчення визначеного пункту 3.1 цього Договору строку проценти за користування кредитом не нараховуються протягом вказаних трьох календарних днів, в іншому випадку проценти за користування кредитом нараховуються відповідно до умов п. 4.2. цього Договору з першого дня прострочення. В будь-якому випадку проценти нараховуються до повного виконання позичальником своїх зобов`язань по сплаті заборгованості за цим Договором, проте не більше ніж 100 (сто) календарних днів з першого дня прострочення, після чого нарахування процентів може бути припинено кредитодавцем в односторонньому порядку.

Як вбачається з графіку платежів, який є невід`ємною частиною Договору (додаток №1), нарахування процентів відбувалося за ставкою1,7% на день (а.с. 22).

05 серпня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Арагон» та ТОВ «ВВС-Факторинг» укладено договір про надання фінансових послуг факторингу № 05.08.2021, відповідно до якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідачки за вказаним кредитним договором (а.с. 45-90).

Позичальниця свої зобов`язання жодному з кредиторів не виконувала, в зв`язку з чим виникла заборгованість. Згідно долучених позивачем розрахунків загальний розмір заборгованості станом на 10 жовтня 2023 року складає 51876 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом у розмірі 3000 грн., заборгованість за процентами - 48876 грн. Також за період з 05 серпня 2021 року по 24 лютого 2022 року позивачем нараховані 610,74 грн. збитків від інфляції та 188,20 грн. 3% річних.

Суд, вирішуючи спір, вважав позовні вимоги доведеними в повному обсязі.

Проте висновок суду першої інстанції про доведеність позовних вимог в повному обсязі є помилковим, але колегія суддів погоджується з його висновками щодо встановлених обставин справи в частині укладення кредитного договору та переходу права вимоги за цим договором до позивача.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

В силу частину 1 статті 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що договір надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, № 1862087 від 30 січня 2021 року був вчинений в електронній формі.

Тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 11 цього ж суду передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наведеного суд першої інстанції, встановивши, що кредитний договір 30 січня 2021 року укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), яка відповідачці не належить, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту його укладання.

Таке ґрунтується на правових висновках, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, відповідачкою не доведено порушення її прав при укладенні договору від 30 січня 2021 року, що є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України) з огляду на зміст заперечень проти позову, як і не надано належних доказів укладення договору від її імені іншою особою за відсутності її волевиявлення, перерахування кредитних коштів не на її рахунок, а тому аргументи апеляційної скарги в частині невизнання укладення цього договору не приймаються апеляційним судом.

Так, як встановив суд першої інстанції договір надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, № 1862087 30 січня 2021 року був укладений дистанційно, в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписано ОСОБА_1 накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на його номер мобільний телефону.

Договір про надання кредиту підписаний відповідачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між первісним кредитором та відповідачем не був би укладений. Відповідачка була ідентифікована кредитодавцем в його інформаційно-телекомунікаційній системі і договір було підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, надісланим на номер її мобільного телефону.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20); від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243ск20). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.

Зокрема, відповідно до довідки директора ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН» від 30 січня 2021 року щодо ідентифікації позичальника в системі цього товариства позичальника ОСОБА_1 було ідентифіковано і акцепт оферти позичальником було здійснено шляхом підписання одноразовим ідентифікатором (а.с. 91).

Також відхиляються заперечення відповідачкою факту отримання кредитних коштів в сумі 3000 грн.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.

За умовою вказаного договору відповідачка отримала грошові кошти шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок, зазначений в особистому кабінеті позичальника на сайті кредитодавця.

Виконання кредитодавцем свого обов`язку щодо передання коштів на умовах кредиту підтверджено наступним.

Згідно інформаційної довідки, виданої директором ТОВ «Платежі Онайн», це товариство як технологічний оператор платіжних послуг повідомило, що на сайті торговця (CREDIT-PRO.COM.UA) через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція 30 січня 2021 року в сумі 3000 грн. (банк-емітент ПРИВАТБАНК) на картку № НОМЕР_4 (а.с. 14), а доказів ненадходження таких грошових коштів на її банківський рахунок відповідачкою не надано.

Відповідно до статей 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Також, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно частини 1 статті 1077, частини 1 статті 1078, частини 1 статті 1082 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (стаття 514, частина 1 статті 1084 ЦК України).

Суд першої інстанції на підставі наданих сторонами та оцінених у відповідності із вимогами статті 89 ЦПК України в їх сукупності та взаємозв`язку доказів, правильно встановив фактичні обставини справи, характер правовідносин сторін, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що належними та допустимими доказами у справі підтверджені факти укладання кредитного договору між ТОВ «ФК «АРАГОН» та ОСОБА_1 у передбаченій законом формі, виконання кредиторами умов договорів щодо надання позичальнику кредитних коштів та невиконання останньою зобов`язань з повернення цих коштів разом із нарахованими відповідно до умов договору процентами за користування, що є підставою стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором на користь позивача, до якого за договорами факторингу як до фактору перейшли права кредиторів за вказаними договорами.

Натомість колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги в частині неправильності визначення судом розміру заборгованості відповідачки за кредитним договором та відхиляє аргументи відзиву на апеляційну скаргу щодо заперечення таких доводів.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості на суму 52674 грн. 94 коп. до її складу увійшла заборгованість за процентами за користування кредитними коштами в сумі заборгованість за процентами - 48876 грн, які розраховані за період з 30 січня 2021 року по 10 жовтня 2023 року, виходячи зі ставки 1,7% на день (а.с. 27-44).

Позивач посилається на те, що у Договорі, укладеному ТОВ «ФК «Арагон» та ОСОБА_1 , було встановлено, що позичальник зобов`язується сплатити проценти за користування кредитом за фактичне число календарних днів користування кредитом відповідно до пункту 4.6 (за виключенням дня отримання кредиту), тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду у пунктах 75-119, 122, 123 постанови від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) звертає увагу на таке.

«За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.

Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.

Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Підстав відступити від указаних вище правових висновків немає.

Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

Щодо нарахування процентів на підставі статті 1048 ЦК України

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 олку у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.

Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.

Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.».

Щодо нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України.

Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.

Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.

Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.

Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).

Також Велика Палата Верховного Суду нагадує, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає.

Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.

Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.

У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.

У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).

Тобто твердження скаржників про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.

Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.

Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.»

Тому колегія суддів приходить до висновку, що оскільки умовами Договору сторони не визначили можливість пролонгації строку кредитування, доказів такої пролонгації позивачем не надано, а також не передбачили сплату збільшених порівняно із правилами статті 625 ЦК України процентів як міри відповідальності боржника-позичальника за прострочення виконання грошового зобов`язання, з відповідачки підлягає стягненню проценти за обумовлений сторонами строк кредитування 30 днів (до 01 березня 2021 року) за виключенням дня отримання кредиту.

Враховуючи, що кредит відповідачка отримала 30 січня 2021 року, строк кредитування становив 30 днів по 01 березня 2021 року, заборгованість за процентами становить 1530 грн. (30 днів х (3000 грн. х 1,7%). За такого загальний розмір непогашеної позивачки заборгованості становить 4530 грн.

Також позивач має право на отримання передбачених статтею 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних від суми невиконаного грошового зобов`язання.

Так, згідно позовної заяви позивач просить про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 05 серпня 2021 року по 24 лютого 2022 року. Ці вимоги вирішені судом першої інстанції у додатковому рішенні від 22 березня 2024 року.

Оскільки розмір основної заборгованості за Договором судом першої інстанції визначений помилково, то й нарахування сум, передбачених статтею 625 ЦК України, також здійснено неправильно.

Так, з урахуванням суми боргу 4530 грн. та визначеного позивачем у своєму розрахунку (а.с. 24-25) періоду для застосування статті 625 ЦК України (05 серпня 2021 року 24 лютого 2022 року), сума боргу з урахуванням інфляційний втрат, яка має бути стягнена з ОСОБА_1 , становить 4775 грн. 27 коп. (0,998х1,012х1,009х1,008х1,006х1,013х1,007) х 4530 грн.), а сума інфляційних втрат становить 245 грн. 27 коп. (4775 грн. 27 коп. 4530 грн.), тоді як 3% річних (за 203 дні) становить 72 грн. 63 коп. (3% : 365 днів х 203 днів прострочення х 4530 грн.).

За такого рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом ухвалено судом першої інстанції з неправильним застосуванням судом положень матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та порушенням вимог процесуального закону щодо оцінки доказів, а тому в силу положень статті 376 ЦПК України його слід змінити в частині визначення заборгованості за Договором.

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 27 вересня 2022 року у цій справі, то додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2022 року також слід скасувати».

З урахуванням того, що рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором по суті підлягає зміні, то додаткове рішення про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від 22 березня 2024 року також належить змінити.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду та додаткове рішення змінено, наявні підстави для відповідної зміни розподілу судових витрат, який зробив суд першої інстанції, і які в цій справі покладаються сторони пропорційно з огляду на часткове задоволення позовних вимог, а також, відповідно розподілити судові витрати в апеляційній інстанції.

Так, при зверненні до суду з позовною заявою позивачем було сплачено 2147 грн. 20 коп. судового збору (а.с 1) відповідно до ставки судового збору, визначеної пунктом 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», та положень частини 3 цієї статті.

При зверненні з апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплатила 4026 грн. судового збору (а.с. 181), що відповідає ставці судового збору, визначеної пунктом 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір».

За правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5,6 статті 137 ЦПК України).

Разом із позовною заявою позивач також просив також стягнути з відповідачки, крім судового збору, 4900 витрат на професійну правничу допомогу, надавши відповідні докази таких витрат. Відповідачка заперечень щодо співмірності витрат на правничу допомогу не заявляла.

За наслідками апеляційного перегляду справи позовні вимоги задоволені на 9,2% порівняно із заявленими. Пропорційно мають бути відшкодовані судові витрати позивачеві в розмірі 9,2%, відповідачці в розмірі 90,8%.

За такого позивачеві підлягає компенсувати (2147 грн. + 4900 грн.)х9,2%, що дорівнює 76 грн. 60 коп., відповідачці - 4026 грн. х 90,8%, що дорівнює 3655 грн. 61 коп.

З урахуванням положень частини 10 статті 141 ЦПК України остаточно в порядку розподілу судових витрат на користь відповідачки з позивача слід стягнути 3579 грн. 01 коп.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 лютого 2024 року та додаткове рішення того ж суду від 22 березня 2024 року змінити.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВС - Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована в АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВС - Факторинг», , заборгованість за договором надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, № 1862087, укладеним Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон» та ОСОБА_1 30 січня 2021 року., в загальному розмірі 4847 грн. 90 коп., з яких: 3000 грн. заборгованості за кредитом, 1530 грн. заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, 245 грн. 27 коп. - сума інфляційних втрат, 72 грн. 63 коп. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВС - Факторинг», , на користь ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_5 , 3579 грн. 01 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: О.В. Локтіонова

Л.М. Царюк

______________________________________________

Повний текст постанови складений 23 квітня 2024 року