КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7621/2024
Справа № 490/3402/23-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 квітня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва в складі головуючого судді Хайнацького Є.С., постановлену в м. Київ 25 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про стягнення збитків та моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У січні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив визнати протиправною бездіяльність Держави України під час розгляду Центральним районним судом м. Миколаєва скарги ОСОБА_1 від 17 жовтня 2017 року на постанову Центрального відділу ДВС м. Миколаєва від 28 вересня 2017 року ВП № НОМЕР_1 про повернення виконавчого документа стягувачу; під час розгляду Центральним районним судом м. Миколаєва скарги ОСОБА_1 від 18 вересня 2018 року на протиправні дії Центрального відділу ДВС м. Миколаєва та на рішення-повідомлення «Про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання» від 06 вересня 2018 року, стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 184456,97 грн., в тому числі компенсацію морального збитку в розмірі нестягнутої на його користь суми за рішенням суду 65806,97 грн. та компенсацію моральної шкоди в розмірі 118650 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість ухвали, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм процесуального права, просив скасувати Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на зміст ч. 2 ст. 3, ч. 1, 2 ст. 55, ст. 56 Конституції України, ст. 1174 ЦК України, правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року в справі № 521/18287/15-ц, від 29 травня 2019 року в справі № 489/5045/18, від 21 листопада 2018 року в справі № 757/4355/16ц, від 31 липня 2019 року в справі № 636/5534/15-ц, в яких зазначено, що суд та судді не можуть бути відповідачами. Належним відповідачем в таких справах є держава, оскільки суди та судді діють від імені держави та виконують покладені на них державні функції правосуддя. Будь-яка компенсація за недоліки в процесі здійснення правосуддя (в тому числі, порушення строків розгляду справи) може вимагатися лише від держави.

Вказував, що суд першої інстанції не звернув увагу, що позов подано до суду саме до Держави Україна, а не до судді, а відтак суд першої інстанції не дослідив висновки, викладені в постановах Верховного суду та дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження в справі

Зауважував, що посилання суду на норми ч. 1 ст. 1176 ЦК України не заслуговують на увагу, є надуманими та безпідставними, оскільки відсутні підстави для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України до спірних правовідносин.

Від відповідача - Держави в особі Міністерства юстиції України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що суд ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному розумінні позивачем спірних правовідносин, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.

Звертав увагу, що Міністерство юстиції України не є тим державним органом, який наділений повноваженнями та компетенцією представляти інтереси Держави України в даній категорії справ, оскільки, як орган виконавчої влади, не наділене компетенцією здійснювати нагляд за діяльністю суддів під час відправлення ними правосуддя. В будь-якому іншому випадку це мало б наслідком порушення передбаченої Конституцією України заборони будь-якого впливу на суддю під час відправлення правосуддя.

Вказував, що Міністерство юстиції України, як орган, до компетенції якого не віднесені питання, пов`язані з урегулюванням діяльності судової системи України, судів і суддів, є неналежним суб`єктом владних повноважень, що має діяти від імені держави як відповідача у даній справі, а відтак, у цій справі позивач пред`явив позов до неналежного відповідача.

В судове засідання 10 квітня 2024 року учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення збитків та моральної шкоди, посилаючись на те, що скарга ОСОБА_1 від 17 жовтня 2017 року на постанову Центрального ВДВС м. Миколаєва від 28 вересня 2017 року по ВП № НОМЕР_1 «Про повернення виконавчого документа стягувачу» та на бездіяльність розглядалась судом тривалий час (119 дні), що в 12 разів перевищує норми, встановлені Законом (ч. 1 ст. 450 ЦПК України), скарга ОСОБА_1 від 18 вересня 2018 року на протиправні дії Центрального відділу ДВС м. Миколаєва на рішення-повідомлення «Про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання» від 06 вересня 2018 року розглядалась судом тривалий час 403 дні, що в 40 разів перевищує норми, встановлені ч. 1 ст. 450 ЦПК України, то це не можна вважати розумним строком в розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції та ст. 7 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», крім того, ухвала Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2019 року в справі № 1423/19575/2012 у строки, передбачені Законом України «Про доступ до судових рішень» виготовлена та направлена суддею до Єдиного державного реєстру судових рішень для реєстрації та оприлюднення не була, сама ухвала Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2019 року сторонам направлена не була, що змусило ОСОБА_1 неодноразово звертатися з заявами до судді та суду, внаслідок чого судове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2013 року, не виконане впродовж майже дев`яти років саме з вини відповідача. Все це змусило його неодноразово звертатися до Центрального відділу ДВС м. Миколаєва зі скаргою від 17 жовтня 2017 року до Центрального районного суду м. Миколаєва на постанову відділу ДВС від 28 вересня 2017 року та зі скаргою від 18 вересня 2018 року на протиправні дії Центрального відділу ДВС м. Миколаєва, а це, в свою чергу, змусило його біля десяти разів безрезультатно приїздити до м. Миколаєва, де судові засідання просто не відбувалися.

Оскільки він дуже хвилювався, в нього погіршився сон, підвищився тиск, розпочалася дратівливість, в зв`язку з цим моральну шкоду, з урахуванням практики ЄСПЛ як джерела права, він оцінює в 3000 євро, що дорівнює 118650 грн.

Посилаючись на те, що представництво інтересів держави в судах України здійснює Міністерство юстиції України, вважав, що має право на відшкодування шкоди за рахунок держави із залученням відповідачем Держави Україна в особі Міністерства юстиції.

До позовної заяви ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог надано копію рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2013 року в справі № 1423/19575/2012 за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Флагман» про стягнення грошового вкладу та відсотків за користування грошовими коштами, яким позов задоволено та стягнуто з Кредитної спілки «Флагман» на користь ОСОБА_1 грошового вкладу в розмірі 55000 грн. та відсотків 10806,97 грн., а всього 65806,97 грн. (а. с. 13), копію виконавчого листа, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 06 березня 2013 року на виконання рішення в справі № 1423/19575/2012 (а. с. 14), копію постанови від 07 травня 2013 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 37803670 (а. с. 15), копію супровідного листа Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про направлення копії постанови від 28 вересня 2018 року (а. с. 16), копію постанови Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 28 вересня 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу (а. с. 16 зворот), копію скарги ОСОБА_1 на постанову Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 28 вересня 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу та копію рекомендованого повідомлення про отримання поштового відправлення Центральним районним судом м. Миколаєва 20 жовтня 2017 року (а. с. 17 - 22), копію ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2017 року про прийняття до розгляду скарги ОСОБА_1 та призначення судового засідання в справі № 1423/19575/2012 до розгляду на 14 грудня 2017 року (а. с. 23), копії судових повісток про виклик у справі № 1423/19575/2012 на 30 січня 2018 року та 15 лютого 2018 року (а. с. 24 та зворот а. с. 24), копію заяви ОСОБА_1 на адресу Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2018 року про направлення копії ухвали від 16 лютого 2018 року та копію рекомендованого повідомлення про отримання поштового відправлення Центральним районним судом м. Миколаєва 17 серпня 2018 року (а. с. 25 та зворот а. с. 25), копію супровідного листа Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2018 року про направлення копії ухвали від 16 лютого 2018 року згідно заяви ОСОБА_1 від 17 серпня 2018 року (а. с. 26), копію ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2018 року в справі № 1423/19575/2012 за скаргою ОСОБА_1 на постанову Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 28 вересня 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу, якою скаргу задоволено (а. с. 27), копію заяви ОСОБА_1 на адресу Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 січня 2019 року про надання інформації щодо направлення копії ухвали від 16 лютого 2018 року до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв, з відповіддю на заяву від 22 січня 2019 року (а. с. 28 та зворот а. с. 28), копію заяви ОСОБА_1 на адресу Миколаївського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року про надання інформації щодо направлення копії постанови від 26 квітня 2018 року до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв, з відповіддю на заяву від 24 вересня 2019 року (а. с. 29), копію скарги ОСОБА_1 на протиправні дії головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв та на рішення-повідомлення Центрального відділу ДВС м. Миколаєва від 06 вересня 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання (а. с. 31 - 32), копію опису вкладень документів у лист ОСОБА_1 , направлений до Центрального районного суду м. Миколаєва 16 вересня 2018 року та роздруківка з сайту Укрпошти щодо відстеження трекінгу (а. с. 33, зворот а. с. 33), копію заяви ОСОБА_1 на адресу керівника Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв від 14 серпня 2018 року та копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 03 вересня 2018 року (а. с. 34, зворот а. с. 34), копію супровідного листа Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв від 06 вересня 2018 року щодо направлення копії постанови від 06 вересня 2018 року (а. с. 35), копію повідомлення Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв від 06 вересня 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 06 вересня 2018 року (а. с. 36), копію виконавчого листа з відмітками про повернення (а. с. 37), копію заяви ОСОБА_1 на адресу Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2019 року щодо стану розгляду його скарги, отриманої судом 19 вересня 2018 року (а. с. 38), копію ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2019 року в справі № 1423/19575/2012 за скаргою ОСОБА_1 на дії щодо не відновлення виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу та на бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва під час виконавчого провадження, якою заяву задоволено (а. с. 39 - 40), копію заяви ОСОБА_1 на адресу Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 січня 2020 року щодо направлення копії ухвали від 29 жовтня 2019 року до Центрального відділу ДВС м. Миколаєва (а. с. 41), роздруківку з Автоматизованої системи виконавчого провадження (а. с. 42 - 43), копію ухвали Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 04 листопада 2019 року про відкриття та об`єднання дисциплінарних справ стосовно судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. (а. с. 44 - 46), копію рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 25 листопада 2020 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С., яким встановлено, що скарга ОСОБА_1 перебувала у провадженні судді 403 дні, що майже в 40 разів перевищує строк, визначений ст. 450 ЦПК України для розгляду вказаної скарги (а. с. 47 - 51).

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в сукупності з доводами апеляційної скарги та відзиву на неї, апеляційний суд враховує, що дійсно, згідно з частинами першою, одинадцятою статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Законом встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» («Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine»), заява № 20347/03).

Подібний висновок висловлено Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, в якій зазначено, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19), у чисельних судових рішеннях Верховного Суду України, Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду.

Правові висновки щодо відповідальності судді чи суду викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (провадження № 14-185цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19), від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19), від 02 листопада 2022 року у справі № 686/1530/20 (провадження № 61-14323св21).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Водночас, статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України або її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19).

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, провадження 12-161гс18 (пункт 6.22); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, провадження № 14-36цс19 (пункт 35); від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, провадження № 14-316цс19 (пункт 33); від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, провадження № 14-447цс19 (пункти 25-28).

Відповідно до підпункту 4 пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 (далі - Положення № 228), одним з основних завдань Мін`юсту є забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України.

Пунктом 54-1 Положення № 228 передбачено, що Міністерство юстиції України бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом, зокрема через територіальні органи Мін`юсту.

У справі, яка переглядається, позивач просив відшкодувати йому майнову та моральну шкоду, пов`язану з тривалістю строку розгляду судом його скарг на дії державного виконавця, посилаючись на порушення судом розумних строків їх розгляду, а також порушення судом строків виготовлення та направлення судових рішень до Єдиного державного реєстру судових рішень та копій цих рішень - учасникам справи, що, згідно доводів позовної заяви, призвело до тривалого невиконання судового рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2013 року протягом майже дев`яти років з вини відповідача.

Тобто, позов заявлено ОСОБА_1 з підстав, передбачених ст. 1174 ЦК України.

Відмовляючи у відкритті провадження ухвалою від 25 липня 2023 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства, оскільки оскарження дій (бездіяльності) суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається, при цьому позовні вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди заявлено з підстав, не передбачених ст. 1176 ЦПК України.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, визначив відповідачем не суд, а Державу Україна в особі Міністерства юстиції України, яка має нести, на думку позивача, відповідальність за порушення суддями Центрального районного суду м. Миколаєва строків розгляду справ, оприлюднення судових рішень в Єдиному державного реєстрі судових рішень та направлення копій судових рішень учасникам справи.

Крім того, дійшовши висновку, що фактично позивачем оскаржується бездіяльність суддів Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкової Н.П. та Чулупа О.С., суд першої інстанції неправильно визначився зі спірними правовідносинами та змістом заявлених вимог, у яких ОСОБА_1 в дійсності просив стягнути на його користь матеріальну та моральну шкоду, завданою протиправною бездіяльністю держави, не заявляючи при цьому вимог про визнання протиправною бездіяльності окремих судів або суддів.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 у відкритті провадження в справі, застосував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 454/3208/16-ц, які не можуть вважатися релевантними до спірних правовідносин, оскільки в справі № 454/3208/16-ц судами відмовлено у відкритті провадженні лише в частині вимог до Львівського окружного адміністративного суду, а в частині вимог до держави України в особі Державної казначейської служби України розгляд справи було відкрито.

В іншій справі № 454/143/17-ц Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 червня 2018 року, яка була врахована судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що не можуть бути предметом судового розгляду заявлені разом вимоги про визнання протиправними дій прокурора з утримання матеріалів кримінального провадження та використання ним цих матеріалів на власний розсуд із затримуванням розгляду справ за скаргами, поданими в порядку статті 303 КПК України, та про відшкодування моральної шкоди, завданої цими діями прокурора, тобто висновки у даній справі не є релевантними до спірних правовідносин.

В справі № 757/43355/16-ц, яка розглядалася Великою Палатою Верховного Суду постановою від 21 листопада 2018 року, та правові висновки в якій були враховані судом першої інстанції, позивач у справі про визнання дій/бездіяльності протиправними та відшкодування шкоди визначив відповідачем Печерський районний суд м. Києва, отже, висновки у даній справі також не є релевантними до спірних правовідносин.

В справі № 489/5045/18 Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року дійшла висновку, що судові витрати, понесені в адміністративній справі, зокрема і сплачений судовий збір, не є шкодою, що може бути відшкодована у цивільній справі за рахунок бюджетних асигнувань адміністративного суду, рішення якого було скасоване в адміністративній справі судом вищої інстанції. Означені витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими КАС України. Питання про розподіл судових витрат, зокрема судового збору, понесених під час розгляду адміністративної справи, вирішує у встановленому процесуальним законом порядку відповідний адміністративний суд, а не загальний суд у позовному провадженні за правилами цивільного судочинства.

Крім того, відповідачем у даній справі було зазначено суд, а не державу, відтак, висновки у даній справі не є релевантними до спірних правовідносин.

Апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані доводи відзиву Міністерства юстиції України на апеляційну скаргу про те, що Міністерство юстиції України не є належним відповідачем, що є самостійною підставою для відмови в позові, з огляду на те, що такі доводи не є підставою для відмови у відкритті провадження та повинні оцінюватися судом у нарадчій кімнаті при ухваленні рішення.

Апеляційний суд не може погодитись з помилковими висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги про відшкодування завданих незаконними діями та відповідальністю суддів збитків та моральної шкоди заявлено з підстав, не передбачених ст. 1176 ЦК України, з огляду на те, що позов заявлено не до суду або судді, а до держави Україна в особі його уповноваженого органу, і оскільки підстави для застосування ст. 1176 ЦК України до спірних правовідносин відсутні, і матеріально-правовими підставами позову в даному випадку ОСОБА_1 визначив ст. 1174 ЦК України.

Натомість, апеляційним судом враховуються правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду в постанові від 17 липня 2023 року в справі № 756/5870/22 (провадження № 61-2074св23) за позовом фізичної особи до Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, у якій завдання моральної шкоди позивач пов`язував із тривалістю строку розгляду цивільної справи № 752/18927/17-ц, посилаючись на порушення судом розумних строків розгляду.

Дана справа була розглянута судами по суті, при цьому Верховний Суд виснував, що належним відповідачем у таких спорах є держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року не можна вважати законною та обґрунтованою, а зроблені судом першої інстанції висновки про те, що позовна заява ОСОБА_1 не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства - передчасними та помилковими, такими, що не ґрунтуються на вимогах п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.