Справа № 752/4794/24
Провадження № 2-о/752/241/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08.03.2024 року Голосіївський районний суд міста Києва

у складі: головуючого по справі судді - Мазур Ю.Ю.,

за участю секретаря - Бєляєвої К.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою адвоката Литвинової Жанни Михайлівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Голосіївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту народження дитини, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року адвокат Литвинова Ж.М., яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою в обґрунтування якої зазначила, що з 25 жовтня 2014 року заявниця перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , від шлюбу, в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим у подружжя народилась дитина чоловічої статі - ОСОБА_3 .

В обґрунтування заявлених вимог представником заявника зазначено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є матір`ю дитини чоловічої статі - ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим. Територія, на якій народилися діти, тимчасово непідконтрольна Україні, тому будь-який документ, який виданий органами, їх посадовими та службовими особами на тимчасово неконтрольованих територіях, не створює правових наслідків. Встановлення факту народження дітей необхідно заявнику для здійснення державної реєстрації народження дітей в органах ДРАЦС та отримання свідоцтва про їх народження.

Заявник в судове засідання не з?явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Представник заявника адвокат Литвинова Ж.М. у заяві просить суд розглянути справу без її участі та участі заявника.

Заінтересована особа у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку, свого представника до суду не направили.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.10.2014 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 , актовий запис № 198, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Генічеського районного управління юстиції у Херсонській області. Після укладення шлюбу, дружина змінила своє дівоче прізвище « ОСОБА_1 » на прізвище чоловіка « ОСОБА_1 ».

Заявник ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 є матір`ю дитини чоловічої статі - ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим «відділом реєстрації народження м. Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим».

Свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_2 видане «Відділом реєстрації народження м. Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим» та медична довідка про народження - є недійсними, жодних правових наслідків на території України не створюють, але вказують на юридичний факт народження дитини чоловічої статі - ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якого є подружжя.

Згідно ч.1 ст. 144 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republicof Moldovaand Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96).

При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92).

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. The Republicof Moldovaand Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

У відповідності до ст. 125 Сімейного кодексу України якщо мати та батько не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Надане представником заявників адвокатом Литвиновою Ж.М. свідоцтва про народження, що підтверджують факт народження дітей, видані органами державної влади, які створені всупереч законодавству України, а тому не є підставою для реєстрації народження дітей за правилами ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органом державної реєстрації актів цивільного стану.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також юридичне значення, яке має встановлення факту народження дитини та визначення її походження для реалізації майнових та особистих немайнових прав, як для заявника, так і для самої дитини, суд вважає за можливе, як виняток, прийняти до уваги відомості надані заявником у свідоцтві про народження дитини, видане органом, що знаходиться на окупованій території України, на підтвердження народження дитини у заявника, адже законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати заявникам свідоцтва про народження їх дітей, виданих державним органом України.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Заяву адвоката Литвинової Жанни Михайлівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Голосіївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту народження дитини - задовольнити.

Встановити факт народження дитини чоловічої статі - ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, Україна у матері - громадянки України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько - громадянин України, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення підлягає негайному виконанню.

Оскарження не зупиняє його виконання.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Суддя Ю.Ю. Мазур