ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/923/23 Номер провадження 22-ц/814/1587/24Головуючий у 1-й інстанції Смілянський Є.А. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

розглянув в порядку письмового провадження без виклику учасників цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 13 грудня 2023 року (час ухвалення судового рішення та дата виготовлення повного тексту судового рішення не зазначені) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося до суду з вказаним позовом, просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь за період з 08.09.2020 по 08.09.2023 - 3 % річних в сумі 18 346, 97 грн та інфляційні втрати в сумі 102 308, 53 грн, а всього в сумі 120 655, 50 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначалося, що 18.01.2008 року між ВАТ «КБ «Експобанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту і забезпечення № 19А.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 22.12.2015 року по справі № 543/583/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за договором кредиту і забезпечення від 18.01.2008 року № 19А в сумі 203 727 грн 59 коп. На виконання рішення суду видано виконавчий лист. Рішення суду до цього часу не виконане.

На підставі договору про відступлення прав вимоги від 06.03.2018 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до ОСОБА_1 щодо отримання загальної суми заборгованості за договором кредиту і забезпечення № 19А від 18.01.2008 року.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання суми заборгованості.

Загальна сума заборгованості за рішенням суду складає 203 727 грн 59 коп., з яких позивач на підставі ст.625 ЦК України розраховує за період з 08.09.2020 року по 08.09.2023 року 3 % річних в сумі 18 346, 97 грн та інфляційні втрати в сумі 102 308, 53 грн, а всього 120 655, 50 грн.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 13 грудня 2023 року позов ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» 3% річних в сумі 18 346 грн 97 коп. та інфляційні втрати в сумі 102 308 грн 53 коп., а всього 120 655 грн 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» судові витрати в сумі 2 684 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що його як боржника про укладення договору відступлення права вимоги не повідомляли, жодних угод із позивачем він не підписував, отже його вимоги про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України є незаконними.

Суд стягує інфляційні втрати та 3% річних, однак залишає поза увагою, що матеріали справи не містять жодних документів які б свідчили про наявність чи відсутність здійснених розрахунків протягом виконавчого провадження.

Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зазначивши, що ст. 625 ЦК України застосовується не лише до договірних, а й до деліктних правовідносин та до правовідносин, що виникають з рішення суду, однак залишив поза увагою, що вказана стаття регулює зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду і згідно ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки які можуть виникати з рішення суду, не дають підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань.

У рішенні вказується згадується заява відповідача про застосування строків позовної давності, однак судом не мотивовано прийняття чи відхилення цієї заяви. Стверджується, що строк позовної давності пропущено, оскільки рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором ухвалено у 2015 році, договір відступлення 2018 року і позивач мав би звернутись до суду з позовом протягом трьох років.

У відзиві ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без.

Звертається увага, що відповідач був належним чином повідомлений про відступлення права вимоги на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», що підтверджено поштовим повідомленнями, які він отримав 13 і 16 березня 2018 року.

Відповідач заперечуючи проти позову, разом з тим, не подав суду жодного доказу про виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про пропуск строку позовної давності суперечать сталій судовій практиці у спорах такої категорії.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.01.2008 між ВАТ «КБ «Експобанк» і ОСОБА_1 укладено договір кредиту і забезпечення №19А (а.с.8-12).

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 22.12.2015 у справі № 543/583/15-ц в зв`язку з невиконанням умов кредитного договору від 18.01.2008 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за договором кредиту і забезпечення від 18.01.2008 року № 19А в сумі 203 727 грн 59 коп. (а.с.13-21)

Згідно договору про відступлення прав вимоги від 06.03.2018 року № 50 ПАТ «КБ «Експобанк» відступило свої права вимоги до ОСОБА_1 щодо сплати грошових коштів по справі № 543/583/15-ц.

Ухвалою Оржицького районного суду Полтавської області від 06 травня 2019 року замінено стягувача у виконавчому провадженні у справі № 543/583/15-ц за позовом ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме: замінено стягувача у виконавчому провадженні ПАТ «КБ «Експобанк» на стягувача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (а.с.22-23).

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може лише впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому кредитору або ж свідчити про прострочення кредитора.

Суд першої інстанції вважав, що норми статті 625 ЦК України поширюються не лише на договірні, а й на правовідносин, що виникають з рішення суду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Предметом спору у цій справі є вимога про стягнення передбачених ст.625 ЦК України коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме невиконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стосовно тверджень відповідача про неповідомлення його як боржника про відступлення права вимоги за кредитним договором слід зауважити, що за змістом ст.512 ст.519 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів; у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається повністю, змінюється лише його суб`єктний склад (див. висновки ВС, викладені у постановах від 26 січня 2021 року у справі № 903/249/20, від 03.04.2019 у справі №910/9828/17, від 13.03.2019 у справі №905/635/18.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року (справа№ 916/190/18) зазначено, що «чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.»

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року (справа № 759/4755/19) викладений такий правовий висновок: «У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 1210-Ф від 2 червня 2008 року натуральним зобов`язанням, оскільки заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2013 року у справі № 759/15639/13-ц стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 1210-Ф від 2 червня 2008 року у розмірі 5 086 710,38 грн, тобто вимога ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку.

Апеляційний суд правильно відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що ПАТ «Дельта Банк» пропущено строк для пред`явлення виконавчих листів у справі № 759/15639/13-ц до виконання, оскільки вказана обставина не має правового значення.»

У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року (справа №462/5025/20 викладений такий висновок щодо строку давності у спорі про стягнення коштів за ст.625 ЦК України: «Апеляційний суд не врахував, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.»

Позивач як новий кредитор у зобов`язанні звернувся до суду із позовом про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України у вересні 2023 року і просив стягнути кошти, які нараховані за період з вересня 2020 року по вересень 2023 року, тобто у межах трьох років, які передували подачі позову. Отже, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущений строк давності є необґрунтованими.

У постанові ВП ВС від 04 грудня 2019 року (справа № 917/1739/17) зазначено, що: «визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

У постанові ОП КГС ВС від 02 жовтня 2020 року (справа № 911/19/19) аналогічним чином зазначено, що: «суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)».

Суд першої інстанції не виконав свого процесуального обов`язку не перевірив правильність нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Усуваючи зазначений недолік, апеляційний суд, перевіривши розрахунок заборгованості, виявив невідповідності у розрахунку представника позивача, а тому наводить свій розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, враховуючи, що 3% річних та інфляційні втрати мають розраховуватися за період з 19.09.2020, а не з 08.09.2020 року (як зазначено у позові) по 19.09.2023 на час подачі позову до суду.

Сума трьох процентів річних розраховується за формулою: (сума боргу х 3 % х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році).

Таким чином 3% річних за період з 19.09.2020 по 19.09.2023 складає:

Дата початкуКінцева датаКількість днівСума боргуРозмір річних відсотківСума 3%
19.09.202031.12.727,903,00%1741,45
01.01.202131.12.727,903,00%6111,84
01.01.202231.12.727,903,00%6111,84
01.01.202319.09.727,903,00%4387,13
Всього 18 352,26

Таким чином, 3% річних за період з 19.09.2020 по 19.09.2023 складає 1 741,45 + 6 111,84 + 4 387,13 + 6 111,84 = 18 352,26 грн, однак враховуючи, що позивач прохає стягнути 18 346,97 грн, суд не має права вийти за межі позовних вимог, тобто стягненню підлягає 18 346,97 грн.

Згідно з Рекомендаціями щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 362-97р, вважається, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 01 по 15 число відповідного місяця, інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця - інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця.

Оскільки прострочення виконання зобов`язання виникло 19.09.2020, то при розрахунку інфляційних втрат враховуються індекси інфляції за період з жовтня 2020 року по вересень 2023 року включно.

Загальний відсоток інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за відповідний період.

Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу.

Інфляційні втрати за період з 19.09.2020 по 19.09.2023 складає:

Дата початкуКінцева датаСума боргуІндекс інфляціїЗагальний відсоток інфляційних втратІнфляційні втрати
01.10.2020 31.010.,90жовт. 2020 року 101,0 1,01%2037,28
01.11.202030.11.,90листопад 2020 року 101,31,01%2037,28
01.12.202031.12.,90грудень 2020 року - 100,9 1,01%2037,28
01.01.202131.12.,90січень 2021 року -101,3 лютий 2021 року -101,0 бер. 2021 року -101,7 квітень 2021 року -100,7 трав. 2021 року - 101,3 черв. 2021 року -100,2 липень 2021 року -100,1 серпень 2021 року -99,8 верес. 2021 року -101,2 жовт. 2021 року -100,9 лист. 2021 року -100,8 груд. 2021 року -100,5 1.10%20 372,79
01.01.202231.12.,90січень 2022 року -101,3 лютий 2022 року -101,6 берез. 2022 року -104,5 квітень 2022 року -103,1 трав. 2022 року -102,7 черв. 2022 року -103,1 лип. 2022 року -100,7 серп. 2022 року -101,1 верес. 2022 року -101,9 жовт. 2022 року -102,5 лист. 2022 року -100,7 груд. 2022 року -100,7 1,26%52 969,25
01.01.202331.12.,90січень 2023 року -100,81,01%2037,28
01.02.2023 28.02.,90лютий 2023 року -100,71,01%2037,28
01.03.202331.03.,90берез. 2023 року -101,51.01%2037,28
01.04.202330.04.,90квітень 2023 року -100,21,00%0
01.05.2023 31.05.,90трав. 2023 року -100,51,00%0
01.06.202330.06.,90черв. 2023 року -100,81,01%2037,28
01.07.202331.07.,90лип. 2023 року -99,40,990
01.08.2023 31.08.,90серп. 2023 року -98,60,980
01.09.202319.09.,90верес. 2023 року -100,51,000
Всього 87 603,00

Таким чином, інфляційні втрати за період з 19.09.2020 по 19.09.2023 року складають: 87 603,00 грн.

На підставі викладеного загальна сума заборгованості ОСОБА_1 становить: 18 346,97 грн (3% річних) + 87 603,00 грн (інфляційні втрати) = 105 949,97 грн.

У зв`язку із наведеним рішення суду першої інстанції слід змінити, а саме зменшити стягуєму суму з 120 655,50 грн до 105 949,97 грн.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, апеляційний суд вважає за необхідне провести перерахунок витрат, понесених сторонами під час слухання справи.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», звертаючись до суду з позовом, сплатило 2 684 грн судового збору (а.с.1).

Позов задоволено на 87,81%.

Отже, з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» судовий збір у розмірі 2 356,82 грн.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 сплатив 1 878,72 грн і 2 208,74 грн судового збору (а.с.90, 101)

Апеляційна скарга задоволена 12,19%

Отже, з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 1 878,72 = 2 208,74 = 4 026,74 х 12,19% = 229,02 грн. судового збору.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 356,82 грн, а з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 229,02 грн, то, враховуючи ч.10 ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» необхідно стягнути різницю судових витрат, покладених на обидві сторони, в розмірі 2 356,82 - 229,02 = 2 127,80 грн, звільнивши ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» від обов`язку сплачувати ОСОБА_1 частину судового збору.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 13 грудня 2023 року в частині стягнення інфляційних втрат за період з 19.09.2020 по 19.09.2023 року у сумі 102 308,53 грн змінити, зменшивши суму до 87 603,00 грн, а всього стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» 105 949,97 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 127,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 01 квітня 2024 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М. Триголов