УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 335/4900/23

провадження № 61-4361ск24

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 14 грудня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, в якому просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на свою користь 8 995 860,00 грн у відшкодування моральної шкоди, 531 578,82 грн матеріальної шкоди, 21 500,00 грн витрат на правничу допомогу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 14 грудня 2023 року, яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року, позов задоволено частково.

Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 510 736 грн, з яких 1 000 000,00 грн - відшкодування моральної шкоди, 403 600,00 грн - відшкодування сум, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги, 107 136,00 грн відшкодування судових витрат.

В інший частині позовних вимог відмовлено.

Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 409,19 грн.

Частково задовольняючи позов в частині стягнення відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що мінімальний гарантований законом розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом не відповідає обставинам справи, та вимогам розумності і справедливості з огляду на тривалість перебування позивача під слідством і судом, тривале застосування до позивача запобіжних заходів, тривалий арешт майна позивача, характер і обсяг психічних страждань позивача, тяжкість кримінального правопорушення, вчинення якого безпідставно інкримінувалося йому, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, шкоду, завдану стороною обвинувачення діловій репутації позивача протиправним обнародуванням його ім`я, що призвело до поширення в медіа інформації, яка дискредитувала його, для відновлення репутації та нормальних життєвих зв`язків позивачеві необхідно докласти значних зусиль.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 14 грудня 2023 року оскаржувалося в апеляційному суді лише в частині стягнення відшкодування моральної шкоди та судових витрат на професійну правничу допомогу, в іншій частині не оскаржувалося та не переглядалося.

26 березня 2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 14 грудня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у зазначеній вище справі.

В касаційні скарзі заявник просить змінити судові рішення в частині стягнення моральної шкоди.

Як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд установив, що 20 вересня 2017 року о 16 год. 00 хв. старший слідчий відділу прокуратури Запорізької області Чапала К. Г. повідомив ОСОБА_1 про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191 КК України, у кримінальному провадженні № 0000484 від 10 жовтня 2014 року.

20 вересня 2017 року о 16 год. 30 хв. в приміщенні прокуратури Запорізької області розпочався брифінг Генерального прокурора України Луценка Ю. В., під час якої останній повідомив про вручення повідомлення про підозру ОСОБА_1 , його затримання та вирішення питання щодо обрання стосовно позивача запобіжного заходу. Також Генеральний прокурор України на брифінгу повідомив, що ОСОБА_1 налагодив схему подвійної оплати послуг комунальних підприємств з боку населення. Йдеться про суму приблизно півтора мільйона доларів, що близько 8 мільйонів гривень, які з людей незаконно нарахували і вивели через підприємства у готівку. У сторони обвинувачення є докази, що саме ОСОБА_1 організував схему подвійної оплати комунальних послуг жителями Запоріжжя. Відеозапис брифінгу розміщено в мережі Інтернет на офіційному сайті Запорізької обласної прокуратури та на відеохостингу YouTube. Доступ до зазначених відеозаписів необмежений.

На підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 12 вересня 2017 року 20 вересня 2017 року слідчий провів обшук житла ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

22 вересня 2017 року до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 20 листопада 2017 року із визначенням застави в розмірі 800 000,00 грн.

25 вересня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з-під варти у зв`язку із внесенням застави, що не заперечується сторонами.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 29 вересня 2017 року на належні ОСОБА_1 частку в статутному капіталі ТОВ ВКФ «ГЮСС» та кв. АДРЕСА_2 накладено арешт.

03 квітня 2018 року до Жовтневого районного суду міста Запоріжжя надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191 КК України.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 03 травня 2018 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21 серпня 2018 року, обвинувальний акт повернуто прокурору.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 10 лютого 2020 року обвинуваченому ОСОБА_1 змінено запобіжний захід, обраний ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 жовтня 2017 року у вигляді застави в розмірі 800 000,00 грн на особисте зобов`язання з покладенням на обвинуваченого обов`язку прибувати за кожною вимогою до суду та повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи.

Вироком Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 24 грудня 2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені та виправдано на підставі пункту 3 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191 КК України. Скасовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, застосований ухвалою суду від 10 лютого 2020 року, скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 29 вересня 2017 року на належні ОСОБА_1 частку у статутному капіталі ТОВ ВКФ «ГЮСС» та кв. АДРЕСА_2 .

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 серпня 2022 року вирок Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 24 грудня 2021 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2023 року закрито касаційне провадження в справі у зв`язку з відмовою прокурора від касаційної скарги.

Під слідством та судом ОСОБА_1 перебував з 20 вересня 2017 року до 11 серпня 2022 року, тобто 4 роки 10 місяців 22 дні (або 58 місяців та 22 дні).

На час ухвалення судом першої інстанції рішення суду статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що мінімальна заробітна плата становить 6 700,00 грн.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (стаття 1 зазначеного Закону).

Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди передбачено тільки у випадках визнання особи невинуватою або якщо справу закрито з реабілітуючих підстав.

Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Тобто, право на відшкодування виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Отже законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Конкретний розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду у кожному окремому випадку, встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та на підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2022 року у справі № 185/2979/20.

При цьому за наявності виправдувального вироку, який набрав законної сили, позивач не зобов`язаний доводити незаконність конкретної слідчої чи процесуальної дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції визначив мінімальний гарантований розмір відшкодування, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення судом та часу перебування ОСОБА_1 під слідством та судом в сумі 393 513,33 грн (6 700,00 грн х 58 місяців + 6 700,00 грн / 30 днів х 22 дні).

Враховуючи викладене, при визначенні розміру відшкодування позивачеві моральної шкоди суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, повно та всебічно врахував фактичні обставини у справі, зокрема, ступінь та тривалість душевних страждань ОСОБА_1 від безпідставного його обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, затримання, застосування запобіжного заходу, арешту майна, шкоду, завдану стороною обвинувачення діловій репутації позивача протиправним обнародуванням його ім`я, що призвело до поширення в медіа інформації, яка дискредитувала його, обмеження конституційних прав, необхідність докладати значних зусиль для відновлення своїх прав, дійшов правильного висновку про стягнення з держави Україна на користь ОСОБА_1 завданої моральної шкоди в розмірі 1 000 000,00 грн.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 14 грудня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров