ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

ІменемУкраїни

03 квітня 2024 року

м. Харків

справа № 636/1015/21

провадження № 22-ц/818/712/24

Харківськийапеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддівколегії Маміної О.В. Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Носової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в містіХарківцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 22 листопада 2023 року, ухвалене суддею Гуменним З.І.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 на підставі Договору дарування та Договору довічного утримання, в якій зареєстровані та проживають відповідач її рідний брат та її мати. Відповідач офіційно не працевлаштований, веде антигромадський спосіб життя, псує їхнє майно, часто влаштовує сварки, з приводу чого були неодноразові звернення до полиці. Він майже постійно ображає позивача з мамою, знущається над ними, часто лає нецензурними словами, веде себе вкрай аґресивно, постійно погрожує. Також відповідач жодним чином в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає їм значних матеріальних збитків. До того ж відповідач отримує досить не погану за розміром пенсію по інвалідності. Наявність інвалідності не заважає йому незаконно, без належного оформлення, таксувати на власному автомобілі, не сплачуючи податків, не проходячи медичних оглядів, технічних оглядів транспортного засобу і таке інше. Також наявність інвалідності не заважає йому знущатися та глумитися над двома жінками.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 22 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення задоволено. ОСОБА_3 з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, по суті позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийняте з грубими порушеннями діючого законодавства. Вказує, що посилання суду в своєму рішенні на те, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 та не проживає постійно з нею в указаній квартирі, а також те, що він жив тільки за усною домовленістю з матір`ю, не є правдивими, оскільки він там був зареєстрований з моменту отримання ордеру на квартиру, постійно проживав та проживає, іншого житла не має, є інвалідом та пенсіонером та на момент отримання квартири як і після цього постійно був членом сім`ї наймача. Вказує, що характеристика з місця проживання щодо нього - позитивна. Звертає увагу суду на те, що він має обов`язкову долю в спадщині після смерті матері ОСОБА_4 та звертався з відповідною заявою до нотаріальної контори, але йому було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду з відповідним позовом.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на вільне володіння користування та розпорядження належним їй майном порушене відповідачем, який самоправно, без будь-яких законних підстав, продовжує користуватись житлом, що їй належить, при цьому створює їй перешкоди в користуванні власністю.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 : частина на підставі Договору даруваннячасткиквартиривід 31.01.2019 та частини на підставі Договору довічногоутриманнявід 18.06.2007 (а.с. 12, 133).

Згідно довідки Відділу реєстрації місця проживання Чугуївської міської ради від 10.02.2021, у вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 (а.с. 18).

Позивачем надані докази щодо звернень до органів поліції позивача та її матері ОСОБА_4 з приводу протиправної поведінки ОСОБА_2 - протягом 2013-2021 років (а.с. 16). Також у повідомленні начальника Чугуївського РУП вказано, що ОСОБА_2 перебуває на обліку за категорією «кривдник» і до ЖРДР під № 0000276 від 02.02.2021 внесені відомості за ч. 1 ст. 122 КК України за зверненням ОСОБА_1 про те, що її брат ОСОБА_2 б`є матір (а.с. 17).

Відповідачем наданий талон-повідомлення ЄО № 436 від 14.01.2022 Чугуївського РУП, згідно якого 14.01.2022 о 16.18 год. Надійшла заява ОСОБА_2 про те, що його сестра ОСОБА_1 за місцем фактичного проживання провокує його на сварки, а потім телефонує до служби «102» (а.с. 139).

Позивач у судовому засіданні суду першої інстанції вказувала, що жодної участі відповідач в утриманні квартири не приймає, комунальні платежі не сплачує, хоча отримує пенсію та працює, що не заперечується відповідачем, який надав копію пенсійного посвідчення (а.с. 140).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповіднодо закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення визначені ст.116 ЖК УРСР.

За положеннями ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, цивільно-правова відповідальність за статтею 116 ЖК України настає при руйнуванні чи псуванні житлового приміщення, або використанні його не за призначенням, або систематичному порушенні правил співжиття. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше правопорушень. При цьому необхідно, щоб така поведінка винної особи була предметом розгляду органів місцевого самоврядування, поліції, прокуратури, суду, громадських організацій тощо, а застосовані заходи попередження, громадського впливу виявились безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи наймач данного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильні та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому, необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна вина поведінка це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільногопроживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

За умовами норми ст.116 ЖК України, підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами, які в решті повинні бути безрезультатними, не є підставою для виселення.

Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.4 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №648/448/19.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однак, безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач систематично порушує правила соціалістичного співжиття, робить неможливим для інших проживання з ним в одному житловому приміщенні, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними позивачем суду не надано, а тому підстав, передбачених ч.1ст. 116 ЖК України.

З матеріалів справи убачається, що позивачка неодноразово зверталась до правоохоронних органів із заявами з приводу виникнення конфлікту із братом, однак в діях відповідача не було встановлено ознак будь-якого з кримінальних правопорушень.

Надані позивачкою в якості доказів листи за результатами розгляду матеріалів за її зверненнями до правоохоронних органів свідчать про те, що між сторонами склались неприязні стосунки, які виникли у зв`язку з проживанням у спірній квартирі. Окрім того, судових рішень про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення правопорушень у зв`язку з протиправною поведінкою, передбачених адміністративним чи кримінальним законодавством, не надано. Доказів того, що до відповідача застосовувались заходи запобігання і громадського впливу - матеріали справи не містять.

Не може бути підставою для виселення відповідача із спірної квартири й посилання позивачки на те, що відповідач не бере участі у сплаті комунальних платежів, оскільки боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частина четверта статті 544 ЦК України).

Отже, позивач не позбавлена права вимагати від ОСОБА_2 відшкодування понесених нею витрат на сплату комунальних платежів у позасудовому або судовому порядках.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку. Проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Дійсно, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 на цей час є членом сім`ї ОСОБА_1 , яка є власницею спірної квартири.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автоматичнее значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожному гарантується недоторканість житла (стаття 30 Конституції України).

Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретнее місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежит від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович протии Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн протии Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович протии Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі протии Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький протии України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а сааме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, само визначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принцип і в статті 8 Конвенції.

За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення матиме наслідком порушення справедливого балансу, а отже, буде непропорційним, оскільки спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_2 , який будучи інвалідом третьої групи залишиться безхатченком.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, з постановленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині новее рішення або змінити рішення.

Відповіднодо пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 22 листопада 2023 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова