Дата документу 16.01.2024 Справа № 335/5143/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/5143/23 Головуючий у 1 інстанції: Карабак Л.Г.
Провадження № 22-ц/807/246/24 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» січня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», третя особа: ОСОБА_1 , про визнання недостовірною та вилучення інформації,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», третя особа: ОСОБА_1 , про визнання недостовірною та вилучення інформації.

В обґрунтування позову зазначила, що згідно з протоколом засідання комісії №2743 з розгляду актів про порушення Кодексу ГРМ АТ «Запоріжгаз» від 29 жовтня 2021 року вона є власником (орендарем) будинку (квартири) за адресою: АДРЕСА_1 , що не відповідає фактичним даним спеціалізованого державного реєстру, а отже, зазначену інформацію вона вважає недостовірною та такою, що порушує її права.

Вона не є власником та не є користувачем домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , з 1990 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , яка проживає за межами м. Запоріжжя та доручила їй доглядати за вказаним домоволодінням.

На підставі зазначеного просила визнати недостовірною та зобов`язати відповідача АТ «Оператор Газорозподільної Системи Запоріжгаз» вилучити інформацію, що зазначена у протоколі засідання комісії №2743 з розгляду актів про порушення Кодексу ГРМ АТ «Запоріжгаз» від 29 жовтня 2021 року, щодо розгляду Акту про порушення кодексу ГРМ №ZP000217 від 20 вересня 2021 року, а саме: « ОСОБА_2 є власником (орендарем) будинку (квартири) за адресою: АДРЕСА_1 », судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, третя особа ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що зазначена у протоколі засідання комісії №2743 з розгляду актів про порушення Кодексу ГРМ АТ «Запоріжгаз» від 29 жовтня 2021 року інформація про те, що ОСОБА_2 є власником (орендарем) будинку (квартири) за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає дійсності; саме вона є власником домоволодіння; доказом розголошення недостовірної інформації іншим особам є подання відповідачем позову до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя (справа № 336/6870/22), суд першої інстанції помилково розглянув справи в спрощеному провадженні з викликом сторін, просила скасувати рішення суду та прийняти нову постанову про задоволення позову, судові витрати покласти на відповідача.

АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що протокол засідання є внутрішнім документом і не належить до актів в розумінні ст. 16 ЦК України, не є обов`язковим до виконання, позивачем не доведено поширення інформації, зазначена в позові інформація не може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, згідно з договором № 8859 про надання послуг з газопостачання від 27 травня 2006 року споживачем природного газу є ОСОБА_2 .

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що протокол засідання комісії №2743 з розгляду актів про порушення Кодексу ГРМ АТ «Запоріжгаз» від 29 жовтня 2021 року не належить до актів у розумінні статті 16 ЦК України, не є обов`язковим до виконання, певних обов`язків безпосередньо на позивача не покладає, а тому викладена в ньому інформація не порушує права та інтереси позивача, позивачем не надано доказів поширення інформації.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Згідно з відомостями з сайту Судової влади України в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа № 336/6870/22 за позовом АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» до ОСОБА_2 про стягнення вартості донарахованого (не облікованого) об`єму природного газу (а.с. 11).

Із матеріалів справи вбачається, що інформація, яку позивач вважає недостовірною, викладена у Протоколі засідання комісії №2743 з розгляду актів про порушення Кодексу ГРМ АТ «Запоріжгаз» від 29 жовтня 2021 року, щодо розгляду Акту про порушення кодексу ГРМ №ZP000217 від 20 вересня 2021 року.

Матеріали справи містять перший та останній аркуш позовної заяви АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» до ОСОБА_2 про стягнення вартості донарахованого (не облікованого) об`єму природного газу в розмірі 47 132,23 грн. (а.с.9).

В якості додатку до позовної заяви вказана копія протоколу № 2743 від 29 жовтня 2021 року засідання комісії з розгляду актів про порушення, інформацію в якому позивач ОСОБА_2 просить визнати недостовірною та зобов`язати відповідача АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» вилучити.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 332779337 від 18 травня 2023 року власником жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 28 грудня 2002 року, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 14 лютого 2003 року (а.с.12-10).

За положенням статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За статтею 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (статті 297 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, яке може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблено чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. Водночас якщо наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46).

У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» зазначено, що, на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено статтями 76,77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як встановлено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що протокол засідання комісії №2743 з розгляду актів про порушення Кодексу ГРМ АТ «Запоріжгаз» від 29 жовтня 2021 року не належить до актів у розумінні статті 16 ЦК України, не є обов`язковим до виконання, певних обов`язків безпосередньо на позивачку не покладає, а тому викладена в ньому інформація не порушує права та інтереси позивачки.

Доказів протилежного не надано.

Окрім того, докази опублікування вказаного протоколу у засобах масової інформації, передавачі його по радіо, телебаченню, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі, тобто розповсюдження інформації позивачем не надано.

Посилання ОСОБА_1 на те, що доказом розголошення недостовірної інформації іншим особам є подання відповідачем позову до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя (справа № 336/6870/22), є неприйнятними.

З матеріалів справи вбачається, що між АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» та ОСОБА_2 існує спір щодо про стягнення вартості донарахованого (не облікованого) об`єму природного газу в розмірі 47 132,23 грн.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Отже, в разі, якщо особа звертається до суду із заявою, у якій міститься та чи інша інформація, має місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 55 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Таким чином, оскільки наведена у спірному протоколі інформація надавалась суду у якості доказу, про що зазначає позивач в позовній заяві, відсутні підстави вважати реалізацію АТ «Запоріжгаз» права на звернення до суду поширенням недостовірної інформації.

З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів також звертає увагу, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 441/1547/17 (провадження № 61-12520св19), від 04 жовтня 2023 року у справі № 521/3841/21 (провадження № 61-5264св23).

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №333/6816/17 (провадження № 14-87 цс 20) ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з огляду на таке.

Згідно зі частинами першою-четвертою статтею 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Отже, відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження (частина п`ята статті 274 ЦПК України).

В ухвалі Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2023 року про відкриття провадження суд першої інстанції, постановляючи розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, виходив з незначної складності справи, малозначності та пріоритетності швидкого вирішення справи в розумінні статті 19 ЦПК України.

Суд врахував особливості предмета спору, ціну позову, складність справи, значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій. Немає підстав вважати, що суд першої інстанції визначив розгляд справи у спрощеному порядку із порушенням процесуального закону.

Вирішення судом питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження є дискрецією суду, яку суд реалізував відповідно до цивільного процесуального закону (стаття 274 ЦПК України).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 20 грудня 2023 року у справі № 761/1004/20 (провадження № 61-7685св22), від 26 квітня 2023 року у справі № 761/37827/21 (провадження № 61-7999св22).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, не вбачається, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 січня 2024 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: В.Ю. Бєлка

І.В. Кочеткова