Справа № 464/3368/23 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/3039/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Нікітіної Олесі Степанівни на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26 липня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту,-

в с т а н о в и в:

В травні 2023 року АТ «Укрсиббанк» звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Просив стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання споживчого кредиту (з правилами) № 0 від 05 серпня 2015 року у розмірі (реєстраційний номер в системі обліку банку № 1, № 2, № 3) 1 257 100,15 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26 липня 2023 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 05 серпня 2015 року у розмірі 1 257 100,15 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» 18 856,50 грн судового збору.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 адвокат Нікітіна Олеся Степанівна.

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Покликається на те, що посилання на реструктуризацію, а також на нові реєстраційні номери (по яких йдеться про новий графік та суми) за кредитним договором з номерами №2 та №3 по якій не підписано відповідної угоди є незаконним, а такі зміни та документи, укладені на їх основі, не мають жодної юридичної сили.

Звертає увагу на те, що позивачем долучено до позову, вимогу від 22.12.2022 року №27-1-01/563, однак не долучено жодного доказу отримання відповідачем зазначеної вимоги. Вказану вимогу апелянтом не отримано.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В судове засідання, позивач, відповідач не з`явилися, будучи повідомленими належним чином у відповідності до ст. 128 ЦПК України.

Від ОСОБА_1 26.01.2024 року поступило клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з завершення переговорів з відповідачем та погодження мирової угоди.

В задоволенні клопотання про відкладення слід відмовити враховуючи те, що згідно ст.. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони у процесі виконання рішення відповідно до процесуального законодавства мають право укласти мирову угоду, що затверджується (визнається) судом, який видав виконавчий документ. Відтак мирову угоду може бути укладено сторонами на стадії виконавчого провадження.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за договором споживчого кредиту, а відтак саме, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором №0 від 05.08.2015 року у розмірі 1 257 100,15 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 05 серпня 2015 року між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту за № 0, відповідно до якого у порядку на умовах договору банк надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується користуватися наданим кредитом та повернути його та сплатити плату за користування кредитними коштами. Кредит надається терміном до 05 липня 2046 року (кінець строку кредитування) в сумі 1 231 740,96 грн, а кредитування здійснюється шляхом надання двох окремих частин кредитних коштів (двох траншів) в межах ліміту кредитування. Транші надаються шляхом перерахування на поточний рахунок в національній валюті № НОМЕР_1 , відкритий позичальником в банку в наступних розмірах: транш 1 0) - 274 336,41 грн; транш 2 1) - 957 404,55 грн. Позичальник погашає кредитну заборгованість за траншем 1 та траншем 2 шляхом сплати ануїтентних платежів щомісячно. За користування кредитними коштами позичальник зобов`язується сплачувати проценти, що нараховуються за наступними процентними ставками: за траншем 1 у розмірі 23,9 % річних; за траншем 2 у розмірі 0,001 % річних. Сторонами погоджено графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту.

Станом на 17.05.2023 року заборгованість за кредитним договором становить 1 257 100 грн., з яких заборгованість за траншем 1 0) в системі обліку Банку №11474514 становить у розмірі 353 590,64 грн. (триста п`ятдесят три тисячі п`ятсот дев`яносто гривень коп.), з яких: за Кредитним договором №0: - 15 926,25 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом за строк 05.02.2022 по 02.05.2022 року; 2,04 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом понад встановлений за Кредитним договором № 2: ??272 586,61 грн. - заборгованість за кредитом; ??65 059,64 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом за строк з 05.06.2022 по 04.05.2023 року; - 16,10 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом понад встановлений Кредитним договором термін.

Заборгованість за траншем 2 1) в системі обліку Банку №3 становить у розмірі 903 509,51 грн. (дев?ятсот три тисячі п?ятсот дев?ять гривень 51 коп.), з яких: за Кредитним договором № 1: - 2,23 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом. за Кредитним договором № 3: ??903 498,20 грн. - заборгованість за кредитом; ??8,91 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; ??0,17 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом понад встановлений Кредитним договором термін.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Згідно частини першої статті 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною першою статті 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Виходячи з вимог частини другої статті 1050 та частини другої статті 1054 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати від боржника повернення всієї суми кредиту.

При порушенні зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідачем ОСОБА_1 розмір заборгованості, стягнутий за рішенням суду, не спростований, доказів відсутності заборгованості за кредитним договором чи то заборгованості у меншому розмірі, суду не надано.

Правилами до Кредитного договору передбачено право вимоги дострокового повернення кредитних коштів, в разі порушення позичальником термінів погашення кредиту. Відповідно зазначених Правил, в разі застосування Банком права дострокового повернення всієї суми кредиту та дострокової плати за кредит, порядок є наступним: Банк повідомляє Позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати за користування таким кредитом за Договором шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою або кур`єром за адресою Позичальника. Терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит - обов`язковим до повернення і сплати в повному обсязі Банку з 32 календарного дня, рахуючи з дати одержання Позичальником повідомлення Банку про дострокове повернення кредиту, а у випадку відсутності підтвердження отримання даних вимог право вимоги на дострокове повернення виникає у кредитора з 41 календарного дня з дати відправлення даної вимоги.

У зв`язку з порушенням виконання умов кредитного договору Банк направив вимогу боржнику за № 27-1-01/1563 від 22.12.2022р. відповідно в яких зокрема було зазначено, що при невиконані цих вимог, а саме погашення простроченого зобов`язання, на протязі 32 календарного дня з моменту їх отримання. Банк вимагатиме дострокове виконання зобов`язання щодо повернення всієї заборгованості, при цьому у випадку відсутності підтвердження отримання даних вимог право вимоги на дострокове повернення виникає у кредитора з 41 календарного дня з дати відправлення даної вимоги.

Копія вимоги та реєстру поштових відправлень рекомендованих листів було додано до позовної заяви. Оскільки дані вимоги залишились без відповідного реагування, тому Банк скористався своїм правом вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій за невиконання умов договору.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь банку кредитної заборгованості в розмірі 1 257 100,15 грн.

В апеляційній скарзі апелянт покликається на те, що регулювання правовідносин банку споживачем щодо кредитування для споживчих потреб відбувається з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів».

В апеляційній скарзі скаржник застосовує частину десяту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, яка встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Разом із цим, АТ «УКРСИББАНК» звернулось до суду з позовом у травні 2023 року. Тобто, станом на час виникнення спірних правовідносин (на час звернення з позовом до суду), зазначена редакція частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» втратила чинність (аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 30.08.2023 року по справі № 161/15615/20).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Нікітіної Олесі Степанівни залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08.02.2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.