ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2488/24 Справа № 227/2759/23 Суддя у 1-й інстанції - Притуляк С.А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 227/2759/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Тимченко О.О.

секретар судового засідання - Юрченко Г.О.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач - Шахівська сільська військова адміністрація Покровського району Донецької області,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Госа Володимира Васильовича на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2023 року, яке ухвалено суддею Притулякою С.А. у місті Добропіллі Донецької області та посне судове рішення складено 30 листопада 2023 року, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Шахівської сільської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із належного йому майна у вигляді житлового будинку з господарськими та побутовими забудовами і земельної частки (паю).

Позивачка є спадкоємцем за заповітом, який був складений її батьком.

У встановлений шестимісячний строк позивачка не зверталась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, добросовісно помилялась відносно факту прийняття спадщини, оскільки при собі мала заповіт та вважала, що відповідно до нього прийняла спадщину у своє володіння.

28.09.2023 року позивачка звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщин до Добропільської державної нотаріально контори, але їй було відмовлено у вчинені нотаріальних дій, через те, що вона пропустила шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, передбаченого ст. 1270 ЦК України, та не надала доказів постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Позивачка вважає, що факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення її від спадкування за заповітом, тому вона звернулась до суду із позовом та просила суд визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті її батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю 3 місяці з часу набрання рішенням законної сили.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2023 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Шахівської сільської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Гос В.В. просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано тієї обставини, що позивачка ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею майна, фактичной його прийняла на момент відкриття спадщини, адже проживала разом із батьком без реєстрації на момент його смерті, інших спадкоємців за законом чи за заповітом немає. Спір про спадщину відсутній. Вважає, що факт пропуску строку для прийнятття спадщини не є підставою для усунення її від спадкування за заповітом.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої дає адвокат Гос В.В., надала заяву про розгляд справи за її відсутності, а представник відповідача Шахівської сільської військової адміністрації Покровського району Донецької області про причини неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Рози Люксембург Добропільського району Донецької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Добропільським відділом держвної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 29.09.2023 року, актовий запис № 4.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 11.04.1970 року.

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уклали шлюб, про що Світлівською сільською радою Добропільського району Донецької області було зроблено актовий запис № 4, та видано свідоцтво серії НОМЕР_3 від 18.02.1989 року. Після укладання шлюбу дружина взяла прізвище « ОСОБА_5 ».

Відповідно до копії заповіту, складеного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та посвідченого секретарем виконкому Никанорівської сільської ради Добропільського району Донецької області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначена як спадкоємець.

Постановою державного нотаріуса Добропільської державної нотаріальної контори Донецької області від 28 вересня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки сплинув шестимісячний строк для прийняття спадщини.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені позивачкою обставини для надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (вона добросовісно помилялась відносно факту прийняття спадщини, оскільки мала при собі заповіт свого батька та вважала, що відповідно до заповіту прийняла спадщину у своє володіння) не є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали їй у встановлений законом строк звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у порядку, визначеному статтею 1270 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно з частинами першою-третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Рози Люксембург Добропільського району Донецької області.

У частині 3 статті 1272 ЦК України зазначено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, з указаним висновком погодився Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2019 року у справі № 643/3049/16-ц (провадження № 61-39398св18), також аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07.08.2023 року у справі № 179/822/20 (провадження № 61-7106св23).

Позивачка, в обґрунтування позовних вимог, посилалася на ту обставину, що вона не зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та зазначає, що на її думку вона добросовісно помилялась відносно факту прийняття спадщини, оскільки мала при собі заповіт свого батька та вважала, що відповідно до заповіту прийняла спадщину у своє володіння.

Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, такі обставини не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не було враховано тієї обставини, що позивачка ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею майна, фактично його прийняла на момент відкриття спадщини, адже проживала разом із батьком без реєстрації на момент його смерті, інших спадкоємців за законом чи за заповітом немає, колегією суддів не приймаються до уваги, з вищенаведених підстав.

При цьому, слід зазначити, що предметом позовних вимог позивачки ОСОБА_1 є саме визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, яку, згідно ст. 1269 ЦК України, зобов?язані подавати спадкоємці, які бажають прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживали постійно із спадкодавцем, а тому твердження позивачки щодо її постійного проживання із спадкоджавцем та фактичного прийняття спадщини правового знрачення для вирішення данного спору не мають.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт пропуску строку для прийнятття спадщини не є підставою для усунення її від спадкування за заповітом, є неприйнятними, адже, предметом данного спору є виключно визначення позивачці ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а питання щодо усунення її від спадкування не є предметом судового розгляду.

Установивши, що підстави, на які посилається позивачка, не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду не спростовують.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Госа Володимира Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2024 року.

Головуючий:

Судді: