Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

суддя Гуденко О.А., секретар Красноноженко Л.О., без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу боржника ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця Центрального відділу ВДВС у місті Миколаїв Південного МУ МЮ (м. Одеса ) та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

25.03. 2024 року боржник звернулася до суду із скаргою, в якій просить Визнати незаконною бездіяльність старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 та зобов`язатистаршого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 ,вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , накладеного постановою від 08.06.2016 та припиненогопостановою від 04.01.2017у виконавчому провадженні № 51141089.

Скарга мотивована тим, що на виконанні у Центральному ВДВС перебувало виконавче провадження № 51141089 з примусового виконання виконавчого листа № 490/14756/14ц, про стягнення з неї на користь Банку грошових коштів, в рамках якого накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_1 .

Представником ОСОБА_1 адвокатом Фуртатовим К.М. в лютому 2024 року подано до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подано заяву про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 51141089. Йому було повідомлено, що ознайомитись з паперовими матеріалами виконавчого провадження № 51141089 відсутня можливість, оскільки матеріали виконавчого провадження знищено за сплином строків зберігання, передбачених п. 1-2 Розділу ХІ «Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями», затвердженого наказом МЮУ від 07.06.2017 за № 1829/5.

Як було з`ясовано, Постановою від 04.01.2017 державного виконавця виконавчий лист № 490/14756/14-ц було повернуто до Центрального районного суду м. Миколаєва. При цьому, пунктом 2 постановлено припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

Адвокатом Фуртатовим К.М. було до Центрального ВДВС подано лист з проханням вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження № 51141089. Листом № 32770 від 13.03.2024 Центрального ВДВС повідомлено, що законних підстав для зняття арешту з майна боржника у державного виконавця відсутні.

Враховуючи, що виконавче провадження, в якому було накладено арешт на рухоме та нерухоме майно закінчено, представник боржника звернувся до суду із вказаною скаргою та просив її задовольнити.

Представник боржника адвокат Фуртатов К.М. подав суду заяву про розгляд скарги в його відсутність, просив її задовольнити з підстав в ній зазначених.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими, у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, письмових заперечень по суті скарги не подали, що в розумінні ч. 2 ст. 450 ЦПК України не є перешкодою розгляду скарги.

Дослідивши матеріали скарги, суд дійшов таких висновків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19) зазначала, що сторони, інші учасники та особи можуть звернутися до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавців та посадових осіб державної виконавчої служби в порядку частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», якщо цей виконавчий документ виданий на виконання судового рішення, або до адміністративного суду в порядку частини другої цієї ж статті, якщо він виданий на виконання рішення іншого органу (посадових осіб), та/або за умови перебування його у зведеному виконавчому провадженні, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 758/8416/15-ц (провадження № 61-35св18) зазначено, що скарги на дії (бездіяльність), рішення державних виконавців (приватних виконавців) мають на меті захист прав сторін виконавчого провадження з виконання судових рішень та покладають на суд контроль за належним виконанням судових рішень. Здійснення такого судового контролю відбувається за правилами спеціального виду провадження в цивільному судочинстві, що є відмінним від позовного. Головна мета судового контролю за виконанням судових рішень полягає, насамперед, у реалізації основних завдань судочинства при здійсненні судами правосуддя, оскільки воно не обмежується ухваленням судового рішення, а також передбачає його виконання. Кожний судовий процес повинен завершуватися реалізацією судового рішення у спірних правовідносинах між його сторонами. Тому після вирішення спору і набрання судовим рішенням законної сили суд здійснює контроль за його виконанням, а також захист прав та законних інтересів сторін виконавчого провадження.

Рішенням від 05 листопада 2015 року Центрального районного суду м. Миколаєва по цивільній справі за позовом ПАТ „Банк „Фінанси та кредит до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договром та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ „Банк „Фінанси та кредит , третя особа - ОСОБА_1 про припинення поруки, первісний позов задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ „Банк „Фінанси та кредит заборгованість за кредитним договором № 175-07/МБ від 23 жовтня 2007 року в розмірі 1 627 128 грн 93 коп., з яких сума заборгованості за кредитом в розмірі 1 252 350,75 грн., 38 998,91 грн. простроченої заборгованості по кредиту, 13 833,36 грн. нарахованих відсотків 128 547,80 грн нарахованих на прострочену заборгованість відсотків, сума простроченої комісії в розмірі 13 635,00 грн. , пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 179 963,11 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ „Банк „Фінанси та кредит судові витрати у розмірі по 1827 грн. з кожного.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ „Банк „Фінанси та кредит , третя особа - ОСОБА_1 про припинення поруки - відмовити.

Ухвалою від 14.12.2017 року апеляційного суду Миколаївської області прийнято відмову відповідача ОСОБА_3 від апеляційної скарги, апеляційнге провадження закрито

Судом встановлено, що на виконанні у Центральному ВДВс перебувало виконавче провадження № 51141089 з примусового виконання виконавчого листа № 490/14756/14-ц виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 24.02.2016 року про стягнення з з ОСОБА_1 ( в солідарному порядку) на користь ПАТ „Банк „Фінанси та кредит заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 627 128 грн 93 коп. та

судові витрати у розмірі по 1827 грн. В межах даного ВП 04.01.2017, на підставі ч. 1 ст. 38, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження»,державнийвиконавець відділу постановоюповернув виконавчий документ до органу, яким його було видано.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_1 внесений записпро обтяження № 14889085, а саме арешт нерухомого майна на підставі постанови № 51141089Центрального відділу ДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області.

Постановою від 18.05.2016старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_2 , відкрито виконавче провадження № 51141089 по стягненню в солідарному порядкуз ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 175-07/МБ від 23.10.2017 в розмірі 1 627 128,93 грн. на підставі виконавчого листа № 490/14756/14-ц, виданого 24.02.2016 Центральним районним судом м. Миколаєва.

Постановою від 08.06.2016 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

Постановою від 04.01.2017 виконавчий документ, а саме виконавчий лист № 490/14756/14-ц виданий 24.02.2016 повернуто в орган, що його видав, тобто до Центрального районного суду м. Миколаєва.Також, пунктом 2 постановлено припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

Листом Центрального ВДВС боржнику ОСОБА_4 , відмовлено у вчиненні дій щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження № 51141089.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин 04.01.2017 року) виконавчий документ, прийнятий виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню).

Відповідно до положень ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Пунктом 21 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція) визначено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

Таким чином, аналіз зазначених норм дає дійти висновку, що державний виконавець, ухвалюючи постанову про закриття виконавчого провадження, повинен був вирішити і питання щодо скасування арешту майна, але даних заходів не здійснив.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

Відтак, державний реєстратор Центрального ВДВС на підставі винесеної постанови від 04.01.2017 про повернення виконавчого листа № 490/14756/14-ц виданого 24.02.2016 до Центрального районного суду м. Миколаєва, зобов`язаний був зареєструвати припинення обтяження нерухомого майна боржника ОСОБА_1 .

Проте, державним виконавцем не вчинено відповідних дій щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Арешт майна боржника порушує його право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно ч. 1-2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна може бути знятий за рішенням суду.

Положеннями ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

У справі встановлено, що після повернення суду виконавчого документу про стягнення грошових коштів зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», стягувач повторно не звертався ні до суду за видачею виконавчого листа, ні до державного виконавця з заявою про примусове виконання вказаного рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 40 Закону безумовним наслідком закінчення виконавчого провадження є зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника, а виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, зняття арешту з майна боржника передбачено як наслідок закінчення виконавчого провадження.

Також згідно із пунктом 16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, (далі Інструкція) постанова про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження виноситься державним виконавцем органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, яким виконавчий документ повернуто стягувачу, за заявою боржника у разі, якщо, зокрема: при повторному пред`явленні такого виконавчого документа до примусового виконання виконавче провадження за таким виконавчим документом закінчено на підставі частини першої статті 39 Закону, а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена); після повернення виконавчого документа стягувачу на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця надійшла сума коштів для задоволення вимог стягувача, виконання постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та за умови, що такий виконавчий документ повторно на виконання не пред`явлено; після повернення виконавчого документа стягувачу наявні обставини, визначені частиною першою статті 39 Закону (крім випадків, коли виконавчий документ перебуває на примусовому виконанні), а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена), та виконавчого збору, який підлягав стягненню у цьому виконавчому провадженні (крім випадків, коли відповідно до статті 27 Закону виконавчий збір стягненню не підлягає).

За таких обставин, враховуючи, що виконавче провадження щодо виконання виконавчого документа, задля виконання якого державним виконавцем був накладений арешт на майно заявниці, закінчено і через 7 років не може бути розпочато знову без відповідних процесуальних дій стягувача( які наразі ним не вчинені) , суд вважає доцільним зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання виконавчого листа, за яким неможливо відкриття провадження.

Крім того, слід зауважити, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При цьому слід також врахувати те, що наявність протягом тривалого часу (майже 7 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

На підставі зазначеного суд вважає, що незняття ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника.

Викладені у цій постанові мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 447-453 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Скаргу боржника ОСОБА_1 - задовольнити .

Зобов`язати старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , накладеного постановою від 08.06.2016 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (номер запису про обтяження: 14889085(спеціальний розділ)).

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання до Миколаївського апеляційного суду апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного її тексту.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Гуденко О.А.