06.03.2024 Справа № 363/4576/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Шубочкіної Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Воронюк А.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Щукіної С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгород за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської Ради -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_3 , адвокат Гук А.О. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В цій квартирі зареєстровані матір позивача ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5 . Відповідачі в житловому приміщенні не мешкають, їх особистих речей в будинку немає, оплату комунальних послуг відповідачі не здійснюють. Позивач має намір здійснити продаж зазначеної квартири, а для цього необхідно виписати всіх зареєстрованих осіб та надати покупцю довідку про зареєстрованих осіб. Відтак, без зняття з реєстрації за вказаною адресою відповідачів позивач не може реалізувати належне йому право власності на майно.

На підставі вищевикладеного, позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом визнання ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 07.09.2023 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 22.09.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представника відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позовної заяви заперечував, до суду надав письмовий відзив. В його обгрунтування зазначив, що малолітня ОСОБА_7 , 2016р.н. не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у зазначеній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Крім того, позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, якого в матеріалах справи немає. Доводи про наявність у неї у власності іншого житлового приміщення, не заслуговують на увагу, оскільки наявність у того з батьків, з ким дитина фактично проживає права власності на житло, не може бути підставою для втрати останньою її особистих житлових прав.

Представник третьої особи Щукіна С.П. в судовому засіданні позовні вимоги не підтримала, просила відмовити.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки від 21.08.2023 року №343603344 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, квартира за адресою АДРЕСА_1 на праві власності належить позивачу ОСОБА_3 .

Як вбачається з довідок про реєстрацію місця проживання, в зазначеній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_5 та син позивача ОСОБА_8 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва шлюб між позивачем ОСОБА_3 та матір`ю відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6 розірвано.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

За частиною першою статті 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить стаття 405 ЦК України.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з вказаною нормою закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine,§ 41-42).

Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Положеннями частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо вимоги про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин, не доведено і обставин, що відповідач втратила інтерес до спірного житла. До суду не надані свідчення сусідів або висновки відповідальної особи будинку, житлово-комунального господарства або органу місцевого самоврядування щодо її відсутності та відсутності її речей в зазначеному житловому приміщенні та строку її відсутності.

Сам факт не проживання відповідача у спірній квартирі більш встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до ст. 405 ЦК України підставою для визнанняння особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання в житловому приміщенні саме без поважних причин. Суд також не приймає до уваги те, що згідно договору оренди в квартирі проживають інші люди, бо це не може свідчити про відсутність в квартирі речей відповідача.

З огляду на встановлені обставини суд приходить до висновку про необгрунтованість та недоведеність позовних вимог, що є правовою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо вимоги про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Положеннями ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу, чи закладу охорони здоров`я, в якому вона перебуває.

В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист за законом від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції).

Неповнолітня відповідач ОСОБА_5 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання в спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня ОСОБА_5 набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 368/750/16-ц, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

У Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено, що неповнолітня ОСОБА_5 , набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, а тому підстав для визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком не має.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.12, 13, 141, 259, 263-265,268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської Ради відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення проголошено 12.03.2024 року о 16.30 год.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач 1: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач 2: ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, адреса: пл. Шевченка, 1, м. Вишгород, Київська область, .

Суддя Т.В.Шубочкіна