Провадження №: 2/755/1246/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" травня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Булгакової Є.І.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у підготовчому засіданні в приміщення суду в м. Києві клопотання представника позивач про витребування доказів в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання (догляду), -

у с т а н о в и в:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання (догляду).

15.04.2024 року до суду надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів, у якому представник просить витребувати від Сьомої київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію договору довічного утримання, укладеного 05.07.2006 року між ОСОБА_2 , як відчужувачем, та ОСОБА_3 , як набувачем, посвідчений Сьомою київською державною нотаріальною конторою 05.07.2006 року та зареєстрований в реєстрі за №3у-2073.

Вимоги клопотання мотивовано тим, що позивачка просить суд розірвати укладений між сторонами договір довічного утримання (догляду), але до теперішнього часу копія оспорюваного договору у матеріалах справи відсутня. Усі заходи вжиті попередньо представником позивача та судом щодо витребування копії договору, до теперішнього часу позитивних результатів не дали. Разом з цим, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.04.2024 року наявний запис про заборону на нерухоме майно на підставі договору довічного утримання від 05.07.2006 року посвідченого Сьомою КДНК №3у-2073. Об`єктом обтяження є кв. АДРЕСА_1 , власником якої є відповідачка ОСОБА_3 . Представник вказує, що позивачка не може самостійно надати належним чином засвідчену копію договору, зокрема з підстав, передбачених ЗУ «Про нотаріат». Відсутність у матеріалах справи належним чином посвідченої копії договору довічного утримання позбавляє можливості ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення та здійснення реального захисту порушеного права позивача.

30.04.2024 року до суду надійшли письмові заперечення відповідачки на клопотання про витребування доказів, у якому остання вказує, що позов не містить вимог про розірвання договору довічного утримання (догляду) від 05.07.2006 року, посвідченого Сьомою КДНК 05.07.2006р. за р.н. 3у-2073, отже вказаний договір не є предметом позову. Позивач не змінював предмету позову, тому клопотання виходить за межі позовних вимог. Витребування доказів, які не стосуються предмету спору та щодо яких не заявлено позовних вимог, буде порушенням ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Відповідачка посилається на положення ст.ст. 83, 84 ЦПК України, Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про нотаріат» і зазначає, що відомості про договір є загальнодоступними, і сторона позивача не була обмежена в отриманні Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав та отриманні копії договору в Сьомій КДНК. Той факт, що за отриманням копії договору позивач звертався до неналежних організацій, не вказує на те, що позивач не міг самостійно отримати докази. Тобто мають місце помилки самого позивача, які не можуть виправлятись за рахунок суду, оскільки таке буде порушенням принципу змагальності, безсторонності та неупередженості суду. Відсутні докази звернення позивача до Сьомій КДНК та докази відмови нотаріальної контори у видачі копії договору. Об`єктивних причин ненадання доказів разом з позовною заявою у позивача не було. Про неможливість отримання доказів позивач при подання позову не заявляв.

У підготовчому засіданні представник позивача підтримав вимоги клопотання з підстав викладених у ньому, просить клопотання задовольнити і додатково пояснив суду, що лише через запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вдалось встановити наявність даних про спірний договір і його реквізити. Самостійно отримати доказ позивачка не може, натомість суд має сприяти сторонам в реалізації їх прав та обов`язків. Після отримання копії договору сторона позивача матиме можливість уточнити позовні вимоги в частині реквізитів спірного договору. Представник зазначає, що поведінка відповідачки є дивною, адже замість того аби надати самій копію договору суду, вона намагається лишити позивача судового захисту порушених прав, домагаючись відмови у задоволенні клопотання та взагалі закриття провадження у справі. Відповідачка намагається затягнути розгляд справи та позбавити позивачку права на судовий захист.

Суд, вивчивши зміст клопотання про витребування доказів та додатків до нього, вислухавши пояснення представника позивача, приходить до висновку про те, що клопотання підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як зазначалось у позовній заяві, позивачка не має примірнику спірного договору, через похилий вік не пам`ятає дати його укладення та місця посвідчення, але вбачається, що пам`ятає суть договору та із ким саме такий договір був нею укладений.

Згідно позовних вимог позивачка просить розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений в м. Києві в період часу 2003-2004 роки між нею, як відчужувачем, та відповідачкою, як набувачем, посвічений у м. Києві державною нотаріальною конторою.

Суд не погоджується із позицією сторони відповідача про те, що договір, копію якого просить витребувати сторона позивача, не стосується предмету спору, оскільки вбачається, що предметом спору є розірвання договору довічного утримання, укладеного між позивачкою, як відчужувачем, та відповідачкою, як набувачем.

Питання реквізитів такого договору щодо дати його укладення та місця посвідчення, не впливають на визначення предмету позову, а ураховуючи, що справа перебуває на стадії підготовчого провадження, позивач має права, передбачені ст. 49 ЦПК України.

Згідно ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Україна як учасниця конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішенням ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Вбачається, що до подачі позовної заяви сторона позивача вчиняла дії спрямовані на з`ясування місця знаходження спірного договору, які не призвели до позитивного результату.

У самому позові сторона позивача просила суд витребувати копію спірного договору від Київського державного нотаріального архіву і таке клопотання було задоволене ухвалою суду від 30.11.2023 року, однак запитувана особа копії договору на зберіганні не виявила.

В подальшому сторона позивача через Державний реєстр речових прав на нерухоме майно отримала інформаційну довідку зміст якої надає реквізити договору довічного утримання щодо дати його укладення, реєстрового номеру та місця посвідчення.

Суд зважує на те, що справа перебуває на стадії підготовчого провадження і отримання доказів на такій стадії жодним чином не позбавить учасників справи будь-яких процесуальних прав щодо надання пояснень з урахуванням відповідних доказів.

Ураховуючи наведені положення ст.ст. 2, 4, 5, 10, 11, 83, 84 ЦПК України, норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідну практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання про витребування доказів, оскільки таке відповідатиме завданням цивільного судочинства та сприятиме дотриманню принципів доступу до правосуддя і уникненню надмірного формалізму при здійсненні права на справедливий суд.

Крім того, суд зазначає, що за обставин відсутності у позивачки примірнику договору, копію якого вона могла б надати суду з власним засвідченням, вірним буде витребування саме від нотаріальної контори копії договору довічного утримання, що буде посвідчена самим нотаріусом, з метою уникнення сумнівів щодо змісту умов договору.

Суд роз`яснює особі, у якої витребовуються докази, що відповідно до положень ч.ч. 6-9 ст. 84 ЦПК України, будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 11, 76-81, 83, 84, 259-261, 353 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Клопотання представника позивача про витребування доказів - задовольнити.

Витребувати від Сьомої київської державної нотаріальної контори: належним чином засвідчену копію договору довічного утримання укладеного 05.07.2006 року між ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), як відчужувачем, та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), як набувачем, посвідченого Сьомою київською державною нотаріальною конторою 05.07.2006 року за реєстровим номером 3у-2073, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали суду складений 01.05.2024 року.

Суддя -