Справа № 468/187/24
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2024 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Муругова В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу № 468/187/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту електричну енергію,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач є споживачем електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки житловий будинок за вказаною адресою належить їй на праві власності з 31.03.2016 року. При цьому особовий рахунок № НОМЕР_1 за вказаною адресою відкритий на попереднього власника будинку ОСОБА_2 .

Відповідач не виконувала свого обов`язку з внесення на рахунки позивача плати за спожиту електричну енергію, внаслідок чого за період з 01.12.2020 року по 01.01.2024 року у неї виникла заборгованість в сумі 23 571 грн.

ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» зверталось до Баштанського районного суду Миколаївської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію з ОСОБА_2 05.04.2021 року судом відмовлено у видачі судового наказ через не встановлення зареєстрованого місця проживання боржника ОСОБА_2

10.11.2021 року відповідач шляхом підписання заяви-приєднання уклала договір про надання послуг з розподілу електричної енергії з розподільною компанією АТ «Миколаївобленерго».

У зв`язку з несплатою відповідачем суми заборгованості, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість в сумі 23 571 грн та витрати по сплаті судового збору.

Процесуальні дії у справі та заяви сторін:

Позов надійшов до суду 30.01.2024 року (зданий до відділення зв`язку 25.01.2024 року).

14.02.2024 року відкрите провадження у справі та з врахуванням того, що ціна поданого позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з врахуванням характеру та обсягу доказів, та з врахуванням того, що позивач не заявив клопотання про проведення судового засідання з повідомленням сторін, то відповідно до ч.6 ст. 19, ч.1 ст. 274, ч.7 ст. 277 ЦПК України було вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

01.03.2024 року від відповідача до суду електронною поштою надійшов відзив на позовну заяву. Вказаний відзив в супереч положенням ч.5-8 ст. 43 ЦПК України поданий до суду без використання Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та без його скріплення електронним підписом.

Проте згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За такого з метою досягнення визначених в ст. 2 ЦПК України та ухвалення обґрунтованого рішення по суті спору суд має врахувати подані до суду у відзиві відповідача заперечення проти позову, виклавши в судовому рішенні її аргументи, та надати їм правову оцінку.

Так відповідач заперечила проти задоволення позову та її аргументи зводяться до того, що не підтверджені повноваження представника позивача, який є працівником філії (відділу) позивача, натомість філія не є самостійним учасником справи та не може бути стороною у справі, крім того між сторонами не укладався договір про постачання електричної енергії та таких послуг від позивача відповідач не отримувала, натомість особова картка відкрита на іншу особу. Крім того позивач не має ліцензії на здійснення такого виду господарської діяльності. Відповідач є побутовим споживачем електричної енергії та не має у своєму володінні електроустановок. Вважає, що встановлені тарифи з оплати за спожиту електроенергію завищені та не відповідають реальній вартості такої електричної енергії. При цьому відповідач вважає, що має право користуватись електричною енергією безоплатно відповідно до ст. 48 Конституції України та ст. 38 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

Відповідач не подавала заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не заявляла клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

12.03.2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив, проте в супереч вимогам ч.5 ст. 178, ч.3 ст. 179 ЦПК України до вказаної відповіді на відзив не додані документи, що підтверджують надіслання (надання) відповіді на відзив і доданих до неї доказів відповідачу.

При цьому, положення ЦПК України не містять наслідків недолучення до відповіді на відзив доказів її направлення іншим учасникам справи.

Проте одним із загальних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого, серед іншого, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.2, 4 ст. 12 ЦПК України).

За такого факт не направлення позивачем копії відповіді на відзив відповідачу суперечить положенням закону, порушує змагальність як загальний принцип цивільного судочинства, оскільки протилежна сторона без отримання копії відповіді на відзив не має змоги заперечити проти викладених в ній аргументів. Ризик наслідків такого не направлення несе позивач відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України.

Тому суд не має правових підстав для врахування відповіді на відзив та вирішує справу за наявними матеріалами, які долучені сторонами при поданні позову та відзиву.

Крім того відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

За такого, оскільки позивачем не надані відомості на підтвердження того, що копія долучених до відповіді на відзив доказів були заздалегідь направлені іншим учасникам справи, то відповідно до ч.9 ст. 83 ЦПК України суд вказані докази не бере до уваги.

Дослідивши долучені позивачем до позовної заяви та відповідачем до відзиву докази (копію ухвали судді Баштанського районного суду Миколаївської області від 05.04.2021 року №468/425/21-ц; довідку від 18.01.2024 року про спожиту та оплачену послугу електропостачання за період з 01.01.2019 року по 01.02.2024 року; відомості по особовому рахунку № НОМЕР_1 ; копію договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії №51450008 від 10.11.2021 року; копію заяви-приєднання від 10.11.2021 року; Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.12.2023 року; копію публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг; копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; копію витягу зі статуту ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія»; копію акту розмежування балансової належності електричних мереж; копію паспорту точки розподілу електричної енергії від 10.11.2021 року; копію акту технічної перевірки; копію повідомлення ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» від 25.10.2021 року щодо заяви-вимоги про відновлення постачання електричної енергії; копію постанови НКРЕКП від 17.06.2018 року №439), суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, є преюдиційними та не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини.

Натомість суду відомо, що 23.12.2021 року Баштанським районним судом Миколаївської області було ухвалене рішення по цивільній справі №468/1351/21-ц за позовом ОСОБА_1 до АТ «Миколаївобленерго» та ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» про зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди, вказане рішення було залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 29.08.2022 року, тобто набрало законної сили.

Натомість оскільки жодна зі сторін в своїх заявах по суті спору на відповідне рішення не посилається, що у суду викликає сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав та виконанні процесуальних обов`язків, то суд у відповідності до ч.7 ст. 81 ЦПК України повинен самостійно врахувати встановлені у вказаному вище рішенні суду обставини.

При цьому вказаним рішенням суду встановлено, що до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 здійснювалось постачання електричної енергії на підставі договору №500966 від 10.08.2010 року, укладеного між споживачем ОСОБА_2 та електропостачальником АТ «Миколаївобленерго». ОСОБА_1 придбала житловий будинок по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2016 року, укладеного між покупцем ОСОБА_1 та продавцем ОСОБА_2 . При цьому, новий власник будинку не укладав на своє ім`я договору про постачання електричної енергії за вказаною адресою. З 01.01.2019 року АТ «Миколаївобленерго» почало здійснювати функції оператора системи розподілу електричної енергії на території Миколаївської області, а функції з постачання електричної енергії на території Миколаївської області почало здійснювати ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія». Отже з 01.01.2019 року послуги з постачання електричної енергії до житлового будинку по АДРЕСА_1 здійснює ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія».

Внаслідок нерегулярних оплат за спожиту електричну енергію за адресою: АДРЕСА_1 утворилась заборгованість перед ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія».

Вказані обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, та повторним доказуванню та оцінці не підлягають.

Таким чином наявність між сторонами в даній справі договірних правовідносин щодо постачання електричної енергії, в яких позивач ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» є постачальником послуг, а відповідач ОСОБА_1 є споживачем таких послуг не підлягає доказуванню.

Рішенням суду від 23.12.2021 року по справі №468/1351/21-ц також встановлено, що сама по собі зміна власника житлового будинку не була підставою для припинення вказаного договору, натомість новий споживач ОСОБА_1 , незважаючи на те, що не укладала від свого імені відповідний договір, але після набуття прав на житловий будинок користувалась послугами з постачання електричної енергії, до певного часу здійснювала оплату спожитої електричної енергії на особовий рахунок попереднього власника, отже приєдналась до відповідного договору.

Натомість відповідач ОСОБА_1 в супереч вимогам ч.1 ст. 81 ЦПК України не надала суду доказів того, що нею з будь-якою іншою особою, яка має право надавати відповідні послуги, був укладений договір про постачання електричної енергії.

При цьому відповідно до положень ст. 714 ЦК України, ст. 63 Закону України «Про ринок електричної енергії», п. 1.2.1, 1.2.8, 1.2.15, 5.5.5 ПРРЕЕ відповідні послуги надаються на підставі договорів та за плату. Бездоговірне користування послугами з постачання електричної енергії, а також безоплатне споживання електричної енергії не допускається.

Отже судом в даній справі встановлено, що з 01.01.2019 року відповідно до ст. 72 Закону України «Про ринок електричної енергії» позивач ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» надає послуги з постачання електричної енергії до належного відповідачу ОСОБА_3 з 2016 року житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка є споживачем таких послуг та з того часу несе обов`язок по їх своєчасній оплаті незалежно від того, що відповідний особовий рахунок не був переоформлений з попереднього власника на ім`я відповідача.

За такого заперечення відповідачем факту наявності між сторонами договірних відносин щодо постачання електричної енергії, а також щодо того, що електричну енергію до її будинку постачає не позивач, а позивач не має права надавати такі послуги через відсутність ліцензії є безпідставними.

Суд не має підстав погодитись з позицією відповідача щодо того, що вона відповідно до ст. 48 Конституції України та ст. 38 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» споживає електричну енергію безоплатно.

Стаття 48 Конституції України, на яку посилається відповідач, не передбачає можливість безоплатного використання електричної енергії.

Стаття ж 38 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» визначає, що використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів. Законодавством України громадянам гарантується право загального використання природних ресурсів для задоволення життєво необхідних потреб (естетичних, оздоровчих, рекреаційних, матеріальних тощо) безоплатно, без закріплення цих ресурсів за окремими особами і надання відповідних дозволів, за винятком обмежень, передбачених законодавством України.

Натомість електрична енергія не віднесена до переліку природних ресурсів визначеного в ст. 39 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

При цьому, відповідно до п. 26 ч.1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» електрична енергія - енергія, що виробляється на об`єктах електроенергетики і є товаром, призначеним для купівлі-продажу.

Отже положення ст. 48 Конституції України та ст. 38 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» на правовідносини щодо постачання електричної енергії не поширюється, натомість електрична енергія як призначений для купівлі-продажу товар не може споживатись безоплатно.

Разом з тим відповідач оплат за послуги з постачання електричної енергії з грудня 2020 року не здійснювала взагалі. Натомість розрахунок плати за спожиту електричну енергію здійснювався позивачем на підставі встановлених НКРЕКП тарифів, а відповідач власних розрахунків, які б спростовували розраховані позивачем суми не надавав та його позиція ґрунтується на безпідставності нарахування їй позивачем відповідної плати взагалі, а не на неправильності розрахунку такої плати.

При цьому долучені позивачем відомості з особового рахунку споживача та зроблені в них розрахунки, які виконані позивачем з відповідної спеціалізованої електронної бази надавача послуг є належними та допустимими доказами в такій категорії справ.

Крім того оскільки відповідні тарифи встановлюються відповідними рішеннями НКРЕКП, то питання їх обґрунтованості не входить до предмету доказування у цивільному приватно-правовому спорі між постачальником електричної енергії та споживачем про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію.

Що стосується позиції відповідача щодо того, що не підтверджені повноваження представника позивача, який підписав позов, який є працівником філії (відділу) позивача, натомість філія не є самостійним учасником справи та не може бути стороною у справі, то суд також з такою позицією відповідача не погоджується у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Згідно зі ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (кваліфікованим електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Відповідно до ст. 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) виконавчий орган (одноосібний чи колегіальний) підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді (у разі її утворення). Керівник підприємства (одноосібний виконавчий орган), головний бухгалтер, голова та члени наглядової ради (у разі її утворення), голова та члени колегіального виконавчого органу підприємства є посадовими особами такого підприємства. Статутом підприємства посадовими особами підприємства можуть бути визнані й інші особи. Посадові особи підприємства мають обов`язки перед підприємством, передбачені законом, зокрема щодо належного, добросовісного та ефективного управління підприємством (фідуціарні обов`язки).

Таким чином директор товариства як його керівник відповідно до закону має право представляти таке товариство в суді та видавати довіреності на це іншим особам як представникам.

При цьому всі долучені представником позивача до справи довіреності видані директором товариства, тобто особою, яка в силу закону уповноважена представляти товариство в суді і такого факту достатньо для висновку про підтвердження повноважень представника на пред`явлення позову та представлення інтересів товариства в суді.

При цьому підписання позову представником, навіть коли він є працівником певного відділу чи філії позивача як юридичної особи, не є свідченням того, що стороною у справі є такий представник чи відділ або філія. В такій справі стороною є власне юридична особа, представник якої від імені такої юридичної особи підписав позовну заяву.

Таким чином надані представником позивача довіреності належним чином підтверджують повноваження представника позивача та вказують на те, що позов поданий власне відповідною юридичною особою.

Виходячи із практики ЄСПЛ, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами при розгляді справ та є джерелом права, суд не вбачає підстав для надання відповіді на кожен аргумент сторін по справі. Так, згідно з позицією ЄСПЛ, викладеною у п. 58 Рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.05.2011 року «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя».

За такого, суд вважає, що ним достатньо та належним чином обґрунтовані підстави прийняття рішення та наведені відповідні мотиви, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для надання більш детальної відповіді на кожен аргумент сторін.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли договірні правовідносини з приводу надання послуг з постачання електричної енергії, відповідні послуги позивачем фактично надавались, але відповідач оплату таких послуг не здійснював з грудня 2020 року і за вказаний період утворилась заборгованість в сумі 23 571 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За такого, відповідач мав сплатити позивачу 23 571 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію.

Аналізуючи надані докази в їх сукупності, суд вважає доведеними та обґрунтованими вимоги позивача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.2 ст. 164 ЦПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

З автоматизованої системи документообігу Д-3 слідує, що позивач у справі №468/425/21-ц при подачі до суду заяви про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію за адресою: АДРЕСА_1 сплатив судовий збір в сумі 227 грн.

Тому, оскільки заява про видачу судового наказу стосується тієї ж заборгованості, яка є предметом даного судового розгляду і яка підлягає стягненню з відповідача як власника житлового будинку та споживача електричної енергії за даною адресою, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 3028 грн, з яких 2801 грн за подання позову та 227 грн за подачу заяви про видачу судового наказу по справі №468/425/21-ц.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12; 13; 81; 264; 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту електричну енергію задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» 23 571 (двадцять три тисячі п`ятсот сімдесят одну) гривню в рахунок погашення заборгованості за спожиту електричну енергію.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Миколаївському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України відомості про учасників розгляду:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» (місце заходження: вул. Погранична, буд. 39/1, м. Миколаїв, 54055, ідентифікаційний код: 42129888);

Відповідач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складене 29.03.2024 року.

суддя: