Справа № 944/418/24
Провадження №4-с/944/2/24
УХВАЛА

21.02.2024 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді - Колтуна Ю.М.

з участю секретаря судових засідань Романик Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Яворів скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на бездіяльність органу примусового виконання,

в с т а н о в и в:

скаржник ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною скаргою в якій просить визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМУ МЮ щодо незняття арешту накладеного на все його нерухоме майно згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29.08.2011 та просить зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМУ МЮ припинити обтяження нерухомого майна, обґрунтовуючи наступним. 13.11.2023 скаржником отримано Інформаційну довідку, де відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта наявна інформація про державну реєстрацію обтяження - арешт нерухомого майна, зареєстровано 29.08.2011 на підставі постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 26851694. Згідно з повідомлення від 06.12.2023 № 7332/06.1-18/ державним виконавцем 12.02.2013 була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу по виконавчому провадженню№26851694, водночас матеріали даного виконавчого провадження знищено за закінченням трирічного терміну зберігання. 10.12.2023 та повторно 09.01.2024 ОСОБА_1 звернувся до керівника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМУ МЮ з клопотанням про зняття арешту зі всього нерухомого майна. 17.01.2024 надійшла відповідь №7884/6-23/50 якою відмовлено у задоволенні клопотання про зняття арешту. Існуюче обтяження порушує право скаржника вільно розпоряджатися належним йому майном. Вказані обставини і вимусили ОСОБА_1 звернутися до суду з вищезазначеною скаргою.

Ухвалою судді від 30.01.2024 відкрито провадження за скаргою. Розгляд справи призначено на 21.02.2024

Скаржник в судове засідання не з`явився, 21.02.2024 скаржникм подано заяву про розгляд справи у його відсутності, просив скаргу задовольнити.

Представник Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМУ МЮ в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Заяв та клопотань на адресу суду не надходило.

Частина 2 статті 450 ЦПК України передбачає, що неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників судового розгляду.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали скарги, матеріали виконавчого провадження, виходить з наступного.

Згідно з інформаційної довідки за № 354169303 від 13.11.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 13.11.2023 зареєстровано обтяження арешт нерухомого майна на підставі постанови від 29.08.2011 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 26851694 підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, державний виконавець Денисяк Т.Г.

Для з`ясування причин збереження цього арешту, скаржник звернувся до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМУ МЮ та просив надати матеріали виконавчого провадження ВП № 26851694.

З відповіді від 06.12.2023 за № 7332/06.1-18/ адресованої скаржнику убачається, що згідно з відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження 12.02.2013 державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувану по виконавчому провадженню №26851694. Водночас матеріали даного виконавчого провадження знищено за закінченням трирічного терміну зберігання.

10.12.2023 ОСОБА_1 звернувся Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМУ МЮ з клопотанням про зняття арешту.

Засобами поштового зв`язку надійшла відповідь управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області ЗМУ МЮ від 03.01.2024 за підписом начальника Т.Бассараб, в якій зазначена загальна інформація про виконавче провадження №26851694 щодо виконання виконавчого листа №2-521 виданого 01.04.2001 Яворівським районним судом Львівської області, по якому 12.02.2013 державним виконавцем, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій) винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, матеріали виконавчого провадження знищено за терміном зберігання. В знятті арешту з майна ОСОБА_1 фактично відмовлено.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі ст. 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Як передбачено п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року №14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність організації і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", скарги на, рішення, дії (бездіяльність) державного виконавця або начальника відділу державної виконавчої служби, державних виконавців і посадових осіб Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласного, Київського та Севастопольського міських управлінь юстиції, що стосуються виконання судових рішень, подаються до суду, який видав виконавчий документ.

Згідно з ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".

Оскільки особа є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розд. VII ЦПК України.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Про ефективність вказаної послідовності дій свідчить судова практика. Так, у постанові від 20.06.2018 Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №210/1072/15-ц йде мова про боржника, який звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, в результаті чого останнього зобов`язано провести виконавчі дії по зняттю арештів з нерухомого майна та грошових коштів.

Отже, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами судового контролю за виконанням рішень.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в своїх постановах від 02.06.2020 р. у справі № 201/10187/18, від 20.06.2018 у справі №210/1072/15-ц, а також у постанові Верховного Суду № 712/12136/18 від 24.05.2021.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто, звертаючись до суду з скаргою на дії державного виконавця, ОСОБА_1 обраний передбачений розд. VII ЦПК України спосіб судового захисту.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною другою статті 2 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Частиною 1 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно із положеннями ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи зі змісту ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження; повернення виконавчого документа стягувачу; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Положеннями ст.57 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець виносить постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження, та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Відповідно до частин 3,4,5 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження", з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

До підстав зняття арешту також належать закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (частина перша статті 50 Закону України "Про виконавче провадження").

Частиною 2 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Згідно з ч. 1 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Положеннями ч. ч. 4, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодження: 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення, зазначеного у частині шостій ст.61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8)отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Враховуючи, що виконавче провадження № 26851694 в межах якого 12.02.2013 державним виконавцем, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій) винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, відомості про повторне звернення стягувача до ДВС відсутні, матеріали виконавчого провадження знищено, суд приходить до переконання, що наявність арешту на майно ОСОБА_1 порушує права останнього на вільне розпорядження своєю власністю.

Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол , Конвенція ): Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів .

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві.

Так, відповідно до ч. 4 ст. ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності . Право власності є непорушним.

Аналогічне визначене і в ст. 321 ЦК України щодо непорушності права власності.

Отже, наявність арешту на майно скаржника за відсутністю виконавчого провадження, порушує право останнього на вільне володіння та розпорядження своєю власністю.

Тому, не зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право ОСОБА_1 , яке підлягає захисту шляхом зобов`язання зняти арешт з нерухомого майна.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі №817/928/17, провадження №К/9901/20268/18.

Відповідно до статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, про обґрунтованість скарги ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.4,5,13,76-81,133,260,447-452 ЦПК України, суд,

ухвалив :

скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції, щодо незняття арешту накладеного на все його нерухоме майно - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незняття арешту накладеного на все нерухоме майно ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виданою 29.08.2011 (виконавче провадження № 26851694), видавник підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області державний виконавець Денисяк Т.Г.

Зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції припинити обтяження (зняти арешт) нерухомого майна, яке накладене на належне ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: номер запису про обтяження 11547741, що зареєстроване реєстратором: Львівська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (79035, Львівська область, місто Львів, вулиця Зелена, 149-Ю) 29.08.2011 (15:54:26 год.) на підставі документів, поданих для державної реєстрації постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія ВП номер 26851694, виданої 29.08.2011, видавник підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області державний виконавець Денисяк Т.Г.; вид обтяження арешт нерухомого майна; обтяжувач підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області; реєстраційний номер обтяження 11547741 від 29.08.2011.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повна ухвала суду виготовлена та підписана 26 лютого 2024 року.

Суддя Ю.М. Колтун