Справа № 447/1279/23 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/811/3818/23 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І., без участі сторін,розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду.

В обґрунтування поданого позову покликалися на те, що 07 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/1354/82/49681, відповідно до якого Банк надав відповідачу 1 кредит в сумі 20 400,00 доларів США, зі строком до 07 червня 2017 року, та зі ставкою за користування кредитом в розмірі 13,500% річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором, 07 червня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 укладено Договір поруки - №б/н згідно якого відповідач 2 поручається банком за виконання відповідачем 1 зобов`язання за Кредитним договором.

25 березня 2019 року рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у справі №447/702/18 задоволено позов ПАТ «Райффайзен банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та стягнуто солідарно з відповідача 1, відповідача 2 заборгованість за кредитним договором №014/1354/82/49681 від 07 червня 2007 у розмірі 120 816,22 гривень.

30 травня 2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» укладено договір відступлення прав вимоги №114/2-8, відповідно до п. 2.1 якого Первісний кредитор - АТ «Райффайзен Банк Аваль» передає Новому кредитору - АТ «Оксі Банк» права вимоги, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, зокрема право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах наведених у Додатку № 1 до Договору про відступлення прав вимоги №114/2-8.

30 травня 2019 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» укладено Договір про відступлення права вимоги №30052019, відповідно до п. 2.1 якого Первісний кредитор - АТ «Оксі Банк» передає Новому кредитору -ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» права вимоги, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших зокрема право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших наведених у Додатку № 1,6 до цього Договору.

11 червня 2020 року ухвалою Миколаївським районним судом Львівської області у справі №447/702/18, замінено стягувача з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у виконавчих листах щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Просили стягнути 3 % річних за весь період порушення грошового зобов`язання, але лише в межах строку позовної давності, який згідно ст. 257 ЦК України встановлений тривалістю у три роки, тобто за період з 01 травня 2020 по 02 травня 2023, що становить 10873,45 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 58513,71 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 25.03.2019 справа №447/702/18 у розмірі 69387 (шістдесят дев`ять тисяч триста вісімдесят сім) гривень 16 копійок.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» сплачений судовий збір у розмірі 2684 ( дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні 00 копійок.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що позивач пропустив строк позовної давності, там як АТ «Оксі Банк» та ТОВ ФК «Гефест» уклали договір про відступлення прав вимоги № 30052019 у 2019р. Також Позивач підписав договір № 1127 від 31 травня 2019р. про відступлення прав за договорами іпотеки, укладений між ним та AТ Оксі Банк, у 2019р. З позовом звернувся у 2023 році, натомість повинен був звернутися до суду за захистом своїх прав у 2022р.

Звертає увагу, що згідно п. 18 Перехідних Положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов?язання за договором, позичальник звільняється від обов?язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення.

Окрім цього, вважає, що позивач не довів право вимоги за вказаним зобов`язанням, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутній Акт приймання-передачі кредитних вимог.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_3 уже не є поручителем в зобов`язанні, оскільки договір поруки було укладено у 2007р., однак позивач станом на 2023р. втратив право вимоги до поручителя через пропуск строків вимоги, заявлених до відповідача.

Просить рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

23 лютого 2024 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест»надійшов відзив на апеляційну скаргу, вважає її безпідставною та необгрунтованою. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

21 березня 2024 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» надіслав клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Аналіз наведеної норми свідчить, що прийняття рішення щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом суду. Вказана норма не передбачає обов`язку проведення судового засідання в режимі відеоконференції в разі наявності про це клопотання сторони.

Необхідність здійснення відеоконференції, на думку суду, визначається з врахуванням обставин справи, її складності та потреби у наданні пояснень учасників процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа призначена до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення такого клопотання.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 21 березня 2024 року, є дата складення повного судового рішення 08 квітня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом та матеріалами справи встановлено, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 25 березня 2019 року справа № 447/702/18 задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про захист порушеного права шляхом солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_1 в користь Публічного акціонерного товариства « Райффайзен Банк Аваль» ( ) заборгованість у розмірі 120 816 ( сто двадцять тисяч вісімсот шістнадцять ) грн. 22 коп. та судового збору у розмірі 1812 (одна тисяча вісімсот дванадцять) грн. 24 коп.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 11 червня 2020 року замінено стягувача АТ « Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника -Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Гефест» у виконавчому листі по виконанню рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 березня 2019 в справі № 447/702/18 про стягнення на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованості за Кредитним договором №014/1354/82/49681 від 07 червня 2007 в сумі 120 816,22 грн. та судового збору 1812,12 грн.

Позивачем в поданій до суду позовній заяві наведено розрахунки інфляційних збитків та трьох відсотків річних з урахуванням строку позовної давності за останні три роки в період з 01 травня 2020 по 02 травня 2023. Відповідачами доказів щодо неправильності нарахування інфляційних збитків та трьох відсотків річних суду не надано, а тому суд першої інстанції взяв до уваги подані позивачем розрахунки.

Окрім того, суд першої інстанції вважав, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3% річних та інфляційних втрат не є санкцією передбаченою умовами договору за неналежне виконання умов договору та не входять до складу основного зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про стягнення інфляційних витрат у розмірі 58513,71 грн. за період з 01 травня 2020 по 02 травня 2023 та 3% річних від простроченої суми за період з 01 травня 2020 по 02 травня 2023 у розмірі 10 873,45 грн., суд першої інстанції виходив з тих підстав, що відповідачі не виконали судове рішення щодо стягнення з них заборгованості, на підставі положень статті 625 ЦК України у позивача виникло право вимагати у відповідачів сплатити суму нарахованих інфляційних втрат за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

З такими висновками колегія суддів частково не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду про стягнення заборгованості, є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З огляду на матеріали справи, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних, за невиконання грошового зобов`язання щодо погашення заборгованості на підставі судового рішення.

Таким чином, відповідачі мають грошове зобов`язання перед позивачем, яке на час звернення до суду з позовом не виконано, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, належних і допустимих доказів на спростування цих висновків суду не надано.

Доводи апелянта про те, що позивачем було пропущено загальний строк позовної давності, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання

у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

У постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та

№ 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня

2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Судом встановлено, що позов поданий до суду 02 травня 2023 року, та розрахунок заборгованості по статті 625 ЦК України здійснено за період з 01 травня 2020 року по

02 травня 2023 року, тобто в межах трирічного строку, що передує зверненню з цим позовом. Тому, строк позовної давності позивачем не пропущено.

Судом першої інстанції було перевірено наданий позивачем розрахунок заборгованості та стягнуто розмір інфляційних втрат та 3% в межах заявлених позивачем вимог.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що позовна вимога ТОВ «Гефест» щодо стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦПК України, за несвоєчасне виконання рішення суду за 3-річний період, що передує зверненню до суду з 01 травня 2020 року по 02 травня 2023 року.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо неврахування судом першої інстанції Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: "18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався й діє на цей час.

Отже, пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У справі, яка переглядається, заявлена позовна вимога щодо стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦПК України за несвоєчасне погашення заборгованості на підставі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 березня 2019 року справа № 447/702/18 за період з 01 травня 2020 року по 02 травня 2023 року, з якого слід виключити нарахування за період з 24 лютого 2022 по 02 травня 2023, який припадає на період дії воєнного стану.

Враховуючи викладене, розмір 3% річних буде становити 18 122 грн. 40 коп., інфляційних втрат 43 246 грн. 16 коп., разом 61 368 грн. 56 коп.

В відзиві на апеляційну скаргу представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» просив стягнути з відповідача на свою користь судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 14 000 грн.

На підтвердження судових витрат надав: - договір № 16 про надання правової допомоги від 15 червня 2020 року, додаткову угоду № 36 до договору № 16 про надання правової допомоги від 15 червня 2020 року, акт виконаних робіт від 23 лютого 2024 року, згідно якого вартість наданої адвокатом професійної правничої допомоги за аналіз апеляційної скарги та підготовку відзиву на апеляційну скаргу складає 14 000грн.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року (справа № 904/4507/18) вказує на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

При вирішенні питання розподілу судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п.61 Постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2019 у справі № 905/1795/18).

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Тож суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно керуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10 жовтня 2018 у справі № 910/21570/17, від 14 листопада 2018 у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11 грудня 2018 у справі № 910/2170/18, від 10 жовтня 2019 у справі № 909/116/19, від 18 березня 2021 у справі № 910/15621/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц), Постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, Постанови КЦС ВС у справах №757/13974/21 ц від 31 травня 2023 року та від 28 вересня 2023 року у справі №686/31892/19.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Колегія суддів, дослідивши надані докази на підтвердження витрат на правову допомогу, враховуючи усі обставини спірних правовідносин у сукупності, не може погодитися із заявленою сумою витрат на правову допомогу, яку понесено виключно на стадії апеляційного перегляду справи та вважає таку завищеною.

Зокрема суд звертає увагу, що предметом позову в даній справі є стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду. Розгляд справи в суді апеляційної інстанції здійснювався за наявними ній доказами, без подавання нових. Справа призначена до розгляду без повідомлення учасників справи.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (складання відзиву), враховуючи співмірність складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи, з огляду на часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, колегія суддів вважає, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу не відповідає критерію реальності адвокатських витрат, їх співмірності та розумності їхнього розміру, відтак, відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в заявленому розмірі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заяви про стягнення із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» судових витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного провадження у розмірі 2 000 грн.

З урахуванням вищезазначеного апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 слід частково задовольнити, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2023 року змінити та зменшити суму стягнутих коштів до 61 368 грн. 56 коп.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За таких підстав, апеляційний суд відповідно до ст. 141 ЦПК України здійснює перерозподіл судових витрат пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2023 року змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 25.03.2019 справа №447/702/18 у розмірі 61 368 (шістдесят одну тисячу триста шістдесят вісім) гривень 56 копійок та 2 373 (дві тисячі триста сімдесят три) гривні 82 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» 2 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.