Справа № 215/1616/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Камбул М.О.,

при секретарі судового засідання Савельєвої Л.А.,

розглянувши у відкритому у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису в м. Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, служба у справах дітей Виконавчого комітету Покровської у місті ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

В березні 2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, служба у справах дітей Виконавчого комітету Покровської у місті ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів, якою просить розірвати шлюб, який було зареєстровано 24 квітня 2010 року Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 125, оскільки подальше спільне життя з відповідачем і збереження родини стали неможливими, просить визначити місце проживання малолітньої дитини разом з ним, також просить стягувати аліменти з відповідача на його користь, в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення дитиною повноліття.

Вказує, що з відповідачем по справі 24.10.2010 зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу вони мають неповнолітніх дітей. Шлюбні відносини між ним та відповідачем припинені з 2021. Під час спільного проживання з відповідачем між ними були досить складні відносини, через різні характери, погляди на життєві цінності, сім`ю та шлюб, між ними виникали постійні сварки та непорозуміння, що призвели до втрати взаємної поваги та почуття кохання один до одного. Таким чином позивач вважає, що їх сім`я розпалася повністю та остаточно і ніякого бажання на примирення в нього немає.

При цьому звертає увагу, що починаючи з 2021 за спільною домовленістю з ОСОБА_2 , донька ОСОБА_4 залишилася спільно проживати з відповідачем, а донька ОСОБА_5 залишилася проживати з ним. Вказує, що відповідач дотримувалася домовленості до грудня 2023, проте 16.12.2023 вона забрала дитину на вихідні до себе та відмовляється повертати її позивачу. Донька ОСОБА_5 , постійно просить її забрати, проживати разом, але відповідач категорично проти цього, без будь-яких реальних пояснень причин своєї поведінки, при цьому ОСОБА_1 не заперечує щодо спілкування доньки з матір`ю, натомість наразі він не має можливості бачити свою дитину, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду з метою визначення місця проживання ОСОБА_5 разом з батьком.

Крім того, зазначає, що останнім часом досить складно досягти взаємопорозуміння, у відповідача змінилося ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків стосовно матеріального утримання дитини, не бажає добровільно забезпечувати дитину. З огляду на викладене позивач просить стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання доньки в розмірі з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дати звернення до суду з вказаною позовною заявою

Заяви, клопотання учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій на задоволенні позову наполягає, просить проводити розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 20.03.2024 позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, 02.04.2024 через канцелярію суду подала заяву в якій визнала позов в частині розірвання шлюбу, в іншій частині позов залишила на розсуд суду, просила проводити розгляд справи за її відсутності.

Представник третьої особи, служби у справах дітей Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, ОСОБА_6 , в судове засідання не з`явилася, надала через канцелярію суду висновок, акт обстеження побутових умов позивача та заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник третьої особи, служби у справах дітей Виконавчого комітету Покровської у місті ради, Медякова О. в судове засідання не з`явилася, надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання на 10-00 год. 20.03.2024, за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 20.03.2024 у справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 10-00 год. 02.04.2024.

Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що шлюб між ОСОБА_1 та Дьоміною (після реєстрації шлюбу залишила прізвище на « ОСОБА_2 був зареєстрований 24 квітня 2010 року Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 125 (а.с. 21).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 20.09.2010, виданого Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1000, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_4 , у відомостях про батьків зазначено: мати ОСОБА_2 , батько ОСОБА_1 (а.с. 22).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 26.11.2013, виданого Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1201, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_5 , у відомостях про батьків зазначено: мати ОСОБА_2 , батько ОСОБА_1 (а.с. 23).

Як вбачається з акту про фактичне проживання, підписаного сусідами будинків АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 фактично проживає з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 08.11.2021 по теперішній час за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 24).

Відповідно до Договору оренди будинку №1 від 08.11.2021, ОСОБА_1 орендує будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 18-20).

Згідно акту обстеження умов проживання від 15.03.2024, обстежено умови проживання за адресою: АДРЕСА_3 , за якою проживають ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , санітарно-гігієнічний стан помешкання відповідає нормам, кімнати відремонтовані, мебльовані, в наявності побутова техніка, в будинку є газо-, електро-, водо-, теплопостачання. Дитині відведена окрема кімната де є все необхідне для нормального розвитку і життєдіяльності, дівчинка забезпечена одягом, взуттям, продуктами харчування, стосунки в сім`ї доброзичливі (а.с. 41).

З висновку про визначення місця проживання дитини від 15.03.2024 №31/06-31/159 вбачається, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає за адресою: АДРЕСА_3 , в будинку, який орендує відповідно до договору оренди будинку від 08.11.2021, та за результатами обстеження спеціалісти служби дійшли висновку, що в сім`ї ОСОБА_1 для дитини створені комфортні умови для розвитку, проживання і виховання. Позивач працює і може самостійно утримувати доньку ОСОБА_3 . Під час спілкування з малолітньою ОСОБА_7 , яка на момент обстеження проживає з батьком, встановлено, що остання має з батьком гарні стосунки, любить його і бажає залишитися проживати з ним. Виконком Тернівської районної в місті ради, як орган опіки та піклування просить при прийнятті рішення по справі керуватися найкращими інтересами малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняття рішення залишає на розсуд (а.с. 39-40).

Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Суд вважає можливим, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянути справу за відсутності учасників справи, які надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та на підставі наявних у суду матеріалів.

Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним позов задовольнити.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 51 Конституції України та 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Відповідно до вимог ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року) - кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Частиною 3 та 4 ст. 56 СК України, передбачено, що право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушення права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Статтею 112 СК України встановлено, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу сторін та порушує їх особисті інтереси, що мають істотне значення, що суперечить ч.1 ст.51 Конституції України про добровільну згоду жінки та чоловіка на перебування в шлюбі.

Також, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні. Таким чином, само по собі зрозумілим є те, що право особи на шлюб і право відкрито повідомляти про такій вибір охороняються Конвенцією, зокрема статтею 8 (право на повагу до приватного і сімейного життя)».

Згідно ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження родини стали неможливими, позивач не бажає зберегти шлюбні відносини, тому шлюб з відповідачем суперечить його праву на приватне життя. Крім того, відповідач не скористалася своїм правом надання відзиву на позовну заяву, не заявляла клопотання про надання строку для примирення, визнала в цій частині позов, що свідчить про невжиття заходів щодо збереження родини, тому суд вважає, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід розірвати.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Щодо можливості визначення місця проживання дитини з батьком суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину - найважливіший обов`язок матері і батька.

Згідно з ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Стаття 11 Закону України Про охорону дитинства наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України Про охорону дитинства батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі М.С. проти України від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 357/17852/15-ц від 29 травня 2019 року.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Але даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини.

Аналізуючи надані до справи докази, враховуючи, що відповідач не надала до суду належних та допустимих доказів щодо наявності в неї постійного доходу, житла, та можливості проживання дитини з нею, не обгрунтувала свої заперечення, тому з метою гармонійного розвитку дитини, суд приходить до висновку що позов слід задовольнити та визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що буде відповідати якнайкращим інтересам дитини та сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку.

При цьому слід зауважити, що визначення місця проживання дитини разом з батьком не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання останньої з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з донькою, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні, й може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Щодо стягнення аліментів на утримання дитини суд зазначає наступне.

Статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 цього Кодексу) і виплачуються щомісячно.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, що гарантовано як нормами СК України, так і ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно з якою держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Положеннями ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Враховуючи аналіз викладених норм права, обов`язок обох батьків щодо утримання дитини, тому суд вважає можливим позов задовольнити, та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно з дня подачі позову до суду, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи від дня пред`явлення позову відповідно до ст. 191 СК України, а саме з 13.03.2024.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача, тому слід стягнути відповідача 2422,40 грн. судового збору, який сплачений позивачем при зверненні до суду.

При цьому позивач, відповідно п. 3 ч. 1 ст . 5 ЗУ «Про судовий збір», в частині позову щодо стягнення аліментів звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1211,20 грн. на користь держави.

На підставі ст.ст. 141, 160, 161, 180, 181, 182, 183, 188, 191, 197, 273 Сімейного Кодексу України та керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, служба у справах дітей Виконавчого комітету Покровської у місті ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 24 квітня 2010 року Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 125 розірвати.

Визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 13.03.2024.

Стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць - підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1211,20 грн. на користь держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 02 квітня 2024 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 .

Третя особа: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, місцезнаходження за адресою: 50079, м. Кривий Ріг, вул. Короленко, 1а, .

Третя особа: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Покровської у місті ради, місцезнаходження за адресою: 50014, м. Кривий Ріг, вул. Шурупова, 2, .

СУДДЯ: