Номер провадження: 22-ц/813/3910/24
Справа № 523/4865/18
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

01.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Стахової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Мокана В.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Суворовська Одеська державна нотаріальна контора

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 ,

на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 травня 2023 року,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання заповіту і свідоцтва про право на спадщину частково недійсними, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Суворовська Одеська державна нотаріальна контора

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання заповіту і свідоцтва про право на спадщину частково недійсними, в обґрунтування якої зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями першої черги є: ОСОБА_1 та її брат ОСОБА_2 . Мати померлого - ОСОБА_5 відмовилася від своєї частки у спадщині на користь відповідача.

Позивач вказує, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси відповідачу встановлено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті батька.

ОСОБА_1 зазначає про те, що є пенсіонеркою за віком, на момент смерті ОСОБА_4 була непрацездатною особою, тому є спадкоємцем першої черги та має право на обов`язкову частку у спадщині. Однак пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин, а саме у зв`язку з тим, що є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України, з 02.09.2014 року проживала у місті Києві, а потім переїхала до м. Вінниці у зв`язку з навчанням сина, на час переїзду до м. Києва не мала при собі документів.

Зазначає, що звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак 22.02.2018 року отримала відмову.

Також позивач перебувала у складних життєвих умовах, мала проблеми зі здоров`ям, немала належного матеріального забезпечення, вказані обставини вважає об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення дій, направлених на оформлення спадщини.

29.04.2020 року позивачу стало відомо про отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинок АДРЕСА_2 , яке позивач вважає незаконним, оскільки незалежно від змісту заповіту, має право на обов`язкову частку у спадщині.

Позивач просив суд встановити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 11.11.2014 року приватним нотаріусом Ганченко О.М., реєстраційний номер 1437, частково недійсним; визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер 1217, видане 20.07.2016 року ОСОБА_2 приватним нотаріусом Ганченко О.М., частково недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Суворовський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 29 травня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, про визнання заповіту і свідоцтва про право на спадщину частково недійсними задовольнив.

Визначив ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом двох місяців, з дня набрання рішенням законної сили.

Визнав заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 11 листопада 2014 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко Оленою Миколаївною, зареєстровано в реєстрі за №1437 частково недійсним.

Визнав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20 липня 2016 року, яке видано ОСОБА_2 , зареєстровано в реєстрі за №1217, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко Оленою Миколаївною частково недійсним.

Суд першої інстанції, вважав причини пропуску строку для прийняття спадщини, вказані позивачкою, поважними, а додатковий строк в два місяці, з дня набрання рішенням законної сили достатнім для подання нею заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

На момент складання заповіту, позивач була повнолітньою непрацездатною особою, тому на підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України незалежно від змісту заповіту, має право на частку спадкового майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , просить заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , посилається на неврахування судом першої інстанції обставин перебування позивача на похованні спадкодавця та не звернення у встановлений строк з заявою про прийняття спадщини, можливість вільно переміщуватись територію України, наявність коштів для звернення до нотаріальної контори. Також не врахована можливість звернення до нотаріальної контори засобами поштового зв`язку. Також не враховано тривалість пропуску строку, що складає більше двох років.

Зазначає, що спадкоємцями є також ОСОБА_5 яка також має право на спадщину.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.01.2024 року позивачу, роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримала 18.01.2024 року, що підтверджується підтвердженням про вручення документа.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на поважність причин пропуску строку звернення з заявою про прийняття спадщини. Посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду вважає необґрунтованими, оскільки місять інші фактичні обставини.

Також позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу та судовий збір.

Суворовська Одеська державна нотаріальна контора копію ухвали про відкриття провадження отримала 18.01.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.

Представник скаржника копію ухвали про відкриття провадження отримав в особистому кабінеті Електронного суду 18.01.2024 року, що підтверджується довідкою.

Позивач та її представник у судовому засіданні апеляційну скаргу просили залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідач в судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК.

Представники відповідача у судовому засідання апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 01.04.2024 року відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, вмотивоване необхідністю подання додаткових пояснень, з огляду на те, що як позивач, так і її представник належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, мали достатньо часу та реалізували право на подання заяв по суті справи, у відзиві на апеляційну скаргу викладені запереченні позивача, зважаючи на те, що відкладення розгляду справи є правом суду, враховуючи наявність в матеріалах справи достатніх доказів, що дозволяють об`єктивно та у повному обсязі встановити обставини справи, колегія суддів вважала, що у задоволенні клопотання про відкладення справи слід відмовити.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що причини пропуску строку для прийняття спадщини, вказані позивачкою, є поважними, а додатковий строк в два місяці, з дня набрання рішенням законної сили достатнім для подання нею заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

На момент складання заповіту, позивач була повнолітньою непрацездатною особою, тому на підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України незалежно від змісту заповіту, має право на частку спадкового майна.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 6723.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, що складається з домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 81,1 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 26987966 від 18.09.2014 року, форма власності приватна, орган державної реєстрації прав реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 26988287 від 18.09.2014 року.

Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_4 є: донька ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Положеннями ч. 1 ст. 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

За життя ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений 11 листопада 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М.., зареєстрований в реєстрі за № 1437, яким заповідав ОСОБА_2 на випадок своєї все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що за законом матиме право.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.05.2016 року визначено ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини у три місяці.

Із спадкової справи № 12/2016 до майна померлого ОСОБА_4 , наданої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М. на виконання ухвали суду першої інстанції від 17.10.2018 року вбачається, що 18.07.2016 року із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом звернувся ОСОБА_2 .

Також 18.07.2016 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М. із заявою звернулася ОСОБА_5 , в якій повідомила, що їй відомо зміст заповіту, права на обов`язкову частку в спадщині як непрацездатної або інваліда згідно ст. 1241 ЦК України не має, до суду з питань поновлення строків на прийняття спадщини, оскарження заповіту та з питань виділу права власності в спільному майні подружжя звертатися не буде.

20 липня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М. на підставі заповіту від 11.11.2014 року, видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1217. Спадщина на яке видано це свідоцтво складається з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Згідно статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Як визначено статтею 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина 3 статті 1272 ЦК України).

Із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року зазначено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

В позовній заяві, з урахуванням уточненої заяви, підставою для визначення додаткового строку для прийняття спадщини позивач зазначив те, що є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. З 02.09.2014 року проживала у місті Києві, з 19.04.2016 року у місті Вінниці, а з 13.10.2017 року у місті Одесі. Всі документи, крім паспорта залишилися на тимчасово окупованій території у місті Донецьку, крім паспорту, тому не могла підтвердити родинні відносини. Відповідач відмовився надавати свідоцтво про смерть батька. Після отримання повторного свідоцтва про смерть батька і вивезення із м. Донецька документів звернулася до нотаріальної контори. Також зазначає, що мала проблеми зі здоров`ям.

На підтвердження своїх вимог позивач надала копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 20 липня 2017 року, копію свідоцтва про народження ОСОБА_6 , серії НОМЕР_2 , яке видано Куйбишевським Р-РАГС м. Сталіно, актовий запис № 2302; копію свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 ; копії довідок про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та проведення антитерористичної операції.

ОСОБА_1 перемістилася з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою від 17.11.2014 року № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та проведення антитерористичної операції.

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 03.03.2015 року № ОСОБА_1 перемістилася з тимчасово окупованої території в АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13 жовтня 2017 року.

Із матеріалів справи вбачається, що 22.02.2018 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М. із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на належну обов`язкову частку майна у спадщині, після померлого ОСОБА_4 звернулася ОСОБА_1 , зазначивши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , останнє місце реєстрації якого: АДРЕСА_1 . На день смерті спадкодавця залишилося майно, що складається з будинку АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 прийняла та просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом на належну обов`язкову частку майна у спадщині, що залишилась після смерті батька ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що на момент смерті спадкодавця була не працездатною. Крім неї є спадкоємець ОСОБА_2 .

Листом від 22.02.2018 року № 18/02-14 приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М. повідомила ОСОБА_1 , що на час звернення до нотаріуса останньою пропущено шестимісячний строк на прийняття спадщини щодо майна батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому відмовила у прийнятті заяви через пропуск, визначеного статтею 1270 ЦК України, строку та рекомендувала звернутися до суду з питань встановлення додаткового строку на прийняття спадщини.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд має досліджувати поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 26 вересня 2012 року в справі № 6-85цс12, від 04 листопада 2015 року в справі № 6-1486цс15 і підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28 лютого 2018 року в справі № 318/1037/15, від 21 жовтня 2019 року в справі № 662/1724/18, від 24 січня 2020 року в справі № 192/1663/17.

У постанові від 20 жовтня 2021 року в справі № 405/7111/19 Верховний Суд зазначив, що оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як зазначалося вище, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже шестимісячний строк на прийняття спадщини розпочався з 20.06.2015 року та сплив 21.12.2015 року, а тому позивач мала довести суду, що протягом всього вказаного строку чи його істотної частини існували причини, які об`єктивно унеможливлювали вчинення нею дій щодо прийняття спадщини.

Позивачка була присутня на похоронах батька.

Посилання позивача на те, що у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують її родинні зв`язки з батьком та відмовою відповідача надати копію свідоцтва про смерть батька і необхідність її отримання у відділі державної реєстрації актів цивільного стану та проживання позивача у місті Києві, не є поважними причинами пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Підпунктом 2.1 пункту 2 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (тут і далі в редакції на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 ), передбачено, що спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

Згідно підпункту 3.3. пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі.

Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини (підпункт 3.5 пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Пунктами 6.1, 6.2 глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, передбачено, що нотаріус засвідчує справжність підпису на документах, крім тих, які відповідно до закону або за вимогою сторін підлягають нотаріальному посвідченню. Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблений певною особою.

З огляду на положення Порядку вчинення нотаріальних дій, позивачка не була позбавлена можливості протягом шестимісячного строку після смерті батька звернутися до державної нотаріальної контори або до приватного нотаріуса для засвідчення справжності підпису на заяві про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 , або подати нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини шляхом її направлення засобами поштового зв`язку, з подальшим дооформленням належним чином (із засвідченням справжності підпису) або особистим прибуттям до нотаріуса, перебуваючи у цей час у місті Києві.

Відповідно до пункту 5 Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 року № 1064 із змінами та доповненнями, станом на час виникнення правовідносин, особа має право звернутися за витягом з Реєстру незалежно від місця її проживання та місця державної реєстрації акту цивільного стану.

Посилання позивачки на те, що вона не мала можливості отримати копію свідоцтва про смерть батька, оскільки не працювали реєстри актів цивільного стану, не заслуговують на увагу, оскільки належних доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем не надано. Як і не надано доказів звернення у період з червня 2015 року по грудень 2015 року позивачки до відділу реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання, яким відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 03.03.2015 року № є м. Київ.

З урахуванням зазначеного не може бути поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини. Слід зазначити, що позивачка у період з квітня 2015 року знаходилася на обліку в Печерському районному управлінні ПФУ і отримувала пенсію за віком, що підтверджується довідкою Печерського районного управління ПФУ від 09 вересня 2015 року № 172/06.

Проте суд першої інстанції не врахував зазначені вище норми права, та дійшов помилкового висновку про те, що позивачка у встановлений шестимісячний строк до нотаріальної контори не звернулася з поважних причин, оскільки є внутрішньо переміщеною особою. При цьому, суд першої інстанції не врахував, що у період часу з червня 2015 року по грудень 2015 року позивачка проживала на підконтрольній Україні території у м. Києві, та безспірних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини не надала, не довела наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Посилання позивача, як на підставу для поновлення строку для прийняття спадщини на постійні хвороби колегія суддів не приймає, оскільки належних та достатніх доказів, а саме: медичних документів, які б підтверджували, що позивач протягом визначеного законом строку на подачу заяви про прийняття спадщини після смерті батька мала хвороби та стан здоров`я, які б не могли їй дозволити подати заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини не надано.

Ураховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що позивачем не надано безспірних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, які б перешкоджали йому звернутися до нотаріуса у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини, що в силу статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком, а підстави, на які посилається позивач щодо поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини, а саме відсутність у позивача свідоцтва про смерть, документів, які підтверджують родинні зв`язки з батьком, не є причинами, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця, а тому не є поважними причинами пропуску ним строку для подання до нотаріальної контори у передбаченому законом порядку та у визначений строк заяви про прийняття спадщини та позивачем.

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем не зазначені причини, які б були пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для ним подання заяви про прийняття спадщини у шестимісячній строк після смерті ОСОБА_4 .

Таким чином, відсутні правові підстави для визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Звернутися до суду з позовом про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину може особа, права та інтереси якої порушено заповітом чи свідоцтвом.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України).

У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

Звертаючись до суду із вимогою про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину частково недійсними, позивач посилається на те, що вони не відповідають вимогам закону та порушують спадкові права позивача, який має право на обов`язкову частку у спадщині.

Оскільки вимога позивача про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не підлягає задоволенню, то не підлягають задоволенню вимоги про визнання заповіту від 11.11.2014 року і свідоцтва про право на спадщину від 20.07.2016 року частково недійсними.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 травня 2023 року слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, про визнання заповіту і свідоцтва про право на спадщину частково недійсними відмовити.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 4832 грн, що підтверджується квитанцією від 14.12.2023 року.

Оскільки, апеляційна скарга підлягає задоволенню з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4831,20 грн.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив орієнтовний розрахунок судових витрат, які має намір понести та просив стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 12000 грн.

На підтвердження обставин понесення судових витрат надав суду ордер на надання правової допомоги серії ОД № 334515 від 14.05.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги № АОД/13 від 03.05.2018 року уповноважив адвоката Рабашапка О.В. діяти від його імені в Суворівському районному суді м. Одеси, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, платіжне доручення № 243063 від 03.05.2018 року про сплату ОСОБА_2 на користь АО «Джастіс» 12000 грн, призначення платежу надання правової допомоги відповідно до договору № АОД/13 від 03.05.2018 року.

Положеннями п. 3.1 договору про надання правової допомоги № АОД/13 від 03.05.2018 року визначено, що за надання правової допомоги гонорар складає 12000 грн.

У серпні 2022 року ОСОБА_2 подано до суду розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до якого: оплата витрат на правову допомогу складає 400 грн за годину. Загалом на надання правової допомоги витрачено 45 годин. Заявник просив у разів відмови у задоволенні позову стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18000 грн та витрати на нотаріальне посвідчення заяв свідків 600 грн. До розрахунку відповідачем додано виписки по рахунку від 16.02.2022 року та 17.02.2022 року відповідно до яких ОСОБА_2 сплатив за договором про надання правової допомоги № АОД/13 від 03.05.2018 року 6000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просив стягнути з позивача витрати на правову допомогу понесені в суді першої інстанції у розмірі 18600 грн та в суді апеляційної інстанції у розмірі 15000 грн.

На підтвердження обставин понесення витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції відповідач надав договір про надання правової допомоги № АОД/169 від 15.11.2023 року, розрахунок витрат на професійну правничу допомогу від 15.12.2023 року, відповідно до якого вартість години роботи становить 600 грн, загалом витрачено 25 годин, ордер на надання правової допомоги серії ВН № 1222868 від 15.11.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги № АОД/69 від 15.11.2023 року уповноважив адвоката Бевза К.І. діяти від його імені в Одеському апеляційному суді, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Колегія суддів дійшла висновку, що заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 травня 2023 року підлягає скасуванню та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання заповіту і свідоцтва про право на спадщину частково недійсними слід відмовити, тому враховуючи, виконання відповідачем вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, надання доказів понесення витрат на правову допомогу у визначені процесуальні строки, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правову допомогу, понесені в суді першої і апеляційної інстанції.

Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати суду при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Отже, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

В пунктах 33- 34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19 зазначено, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Також відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:

- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, представник позивача зазначила, що витрати на правову допомогу заявлені відповідачем до стягнення є завищеними, посилалась на те, що стороною позивача витрати на правову допомогу заявлені у значно меншому розмірі.

Визначаючи розмір судових витрат понесених у суді першої інстанції, які підлягають стягненню з позивача апеляційний суд вважає, що витрачений представником відповідача час на підготовку відзиву на позовну заяву є надмірним, з урахуванням предмету та підстав позову, категорії та складеності справи, невеликого об`єму відзиву та доказів і матеріалів.

Щодо наданих послуг: «збір доказів, опрацювання законодавчої бази, формування правової позиції, консультація щодо необхідності отримання доказів, обрання оптимального способу захисту, вивчення аналогічних справ» (8 годин) апеляційний суд звертає увагу, що доказами наданими до відзиву на позовну заяву були копія заповіту, докази понесення витрат на правову допомогу, збирання яких не потребує значного часу. Послуги щодо опрацювання законодавчої бази та вивчення аналогічних справ за своєю суттю є аналогічними.

Стосовно послуг «Ознайомлення з матеріалами справи» та «Подання клопотання на ознайомлення з матеріалами справи», які включено у розрахунок тричі та загалом витрачено 6 годин часу, слід зазначити, що представником відповідача не обґрунтовано необхідність здійснення такого ознайомлення з матеріалами, з огляду на те, що в матеріалах справи наявні докази відправки позивачем заяв по суті справи на адресу відповідача.

Вартість послуг «судове представництво» колегія суддів також вважає завищеним. Так, представник відповідача приймав участь у судових засіданнях в суді першої інстанції: 06.02.2020 року тривалістю 7 хвилин, 19.05.2021 року тривалістю 8 хвилин, 14.09.2021 року тривалістю 1 година 40 хвилин, 04.04.2023 року тривалістю 45 хвилин, 18.10.2023 року тривалістю 25 хвилин. Отже, загальна тривалість участі представника відповідача у судових засіданнях під час розгляду справи в суді першої інстанції складає не більше 3 годин.

Щодо послуг наданих адвокатом відповідачу в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 року у справі № 810/4749/15, з метою уникнення випадків присудження витрат на професійну правничу допомогу за недоцільні, дублюючі одна одну, послуги, які не мали впливу на хід розгляду справи та не потребували спеціальних професійних навиків, необхідно здійснювати детальний аналіз документів, поданих на підтвердження здійснення такої допомоги.

Час витрачений на надання послуги «зустріч з клієнтом (оголошення попередньої позиції, отримання доказів, узгодження вартості правової допомоги)» з огляду на те, що під час розгляду судом першої інстанції представник позивача брав участь у справі, ознайомлений з матеріалами та позицією відповідача, будь-яких нових доказів до апеляційної скарги не долучено, є необґрунтованим.

Також завищеним є час витрачений адвокатом на послуги з «опрацювання законодавчої бази» та « вивчення аналогічних справ» які фактично дублюють одна одну.

Витрата 12 годин часу на підготовку апеляційної скарги, яка не є великою за об`ємом, в частині дублює доводи відзиву на позовну заяву, не містить зазначення відомостей про нові обставини та факти з урахуванням предмету та підстав позову, категорії та складеності справи є надмірною.

Також апеляційний суд зазначає, що судове засідання в Одеському апеляційному суді, призначене на 01.04.2024 року, тривало близько 1 години.

На підставі викладеного, керуючись критеріями обґрунтованості, пропорційності та розумності, дослідивши надані відповідачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції, встановивши фактичний обсяг наданих адвокатом послуг, з урахуванням заперечень представника позивача, колегія суддів вважає, що наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн в суді першої інстанції та 7000 грн в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 ,задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, про визнання заповіту і свідоцтва про право на спадщину частково недійсними відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4831,20 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2024 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Н.В. Стахова

О.Ю. Карташов