справа №755/1834/24 головуючий у суді І інстанції: Галаган В.І.
провадження №22-ц/824/7866/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Тандиром Дмитром Віталійовичем на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києві від 31 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тандир Д.В. через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до Київської міської ради про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, у якому просив:

- встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з лютого 2007 року;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно ОСОБА_2 в порядку спадкування.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Київської міської ради про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом повернуто позивачеві.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Тандира Дмитра Віталійовича 05 лютого 2024 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду.

Ухвалу суду першої інстанції апелянт вважає передчасною, постановленою не у відповідності до дійсних обставин справи та з порушенням норм процесуального права, а тому такою, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що у позовних вимогах сформульовано прохання не тільки щодо спадкових правовідносин, а й щодо встановлення факту спільного проживання та визнання права власності.

На думку апелянта, суд першої інстанції помилково послався на положення ст. 67 Закону України «Про нотаріат» в частині обов`язковості вчинення нотаріусами нотаріальних дій та не вказав у своєму рішенні, нормою якого закону чи підзаконного акту встановлено обов`язок подання такого доказу, як постанова нотаріуса про вчинення нотаріальних дій.

Вважає, що норми Постанови Пленуму Верховного Суду України мають дорадчий характер та не можуть встановлювати чи змінювати права особи чи будь-якого іншого суб`єкта правовідносин.

З посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 серпня 2023 року у справі №990/114/23 вказав, що суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі не може вдаватися до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів.

Також вказує, що суд першої інстанції не врахував, що згідно приписів ЦПК України, хоча позивач і зобов`язаний подати суду всі наявні у нього докази разом з позовом, у разі обґрунтування поважності причин неподання того чи іншого доказу, суд вправі такий строк поновити і прийняти такий доказ.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Тандиром Дмитром Віталійовичем на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києві від 31 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

В ухвалі суду надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала означеним вище вимогам не відповідає, виходячи з наступного.

Повертаючи на підставі п. 7 ч. 4 ст. 185 ЦПК України позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, позивач не здійснила всіх заходів обов`язкового досудового врегулювання спору, за наслідками яких нотаріусом підлягають до вчинення відповідні нотаріальні дії, задля встановлення наявності підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину або відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину із зазначенням підстав такої відмови. Вказав, що за відсутності в матеріалах позовної заяви письмових доказів відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину у суду відсутні правові підстави розгляду такого питання у судовому порядку, що відповідає роз`ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування».

Колегія суддів не може повною мірою погодитися з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (справа Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Отже, суд не має право обирати спосіб захисту на власний розсуд, адже це було б порушенням принципу диспозитивності та змагальності цивільного процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦПК України, сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Пунктом 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України встановлено що позовна заява повинна містити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Відповідно до п. 7 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли до заяви не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадку, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Встановлено, що предметом позову ОСОБА_1 є встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Системний та логічний аналіз норм спадкового законодавства дає підстави вважати, що чинним законодавством не обумовлене необхідністю обов`язкового попереднього звернення спадкоємця до нотаріуса задля отримання відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Крім того, відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати наступне.

Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування».

У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі, закриття провадження у справі або залишення позовної заяви без розгляду.

Тобто, відсутність в матеріалах справи відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті, а не для повернення позовної заяви.

Однак, на наведене суд першої інстанції уваги не звернув, унаслідок чого прийшов до помилкового висновку про обов`язковість вжиття заходів досудового врегулювання у правовідносинах, що виникли між сторонами.

Додатково, колегія суддів звертає увагу, що Конституційний Суд України у рішенні від 09 липня 2002 року у справі №15-рп/2002 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) дійшов висновків про те, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту й його використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що оскаржувана ухвала постановлена без додержання норм процесуального права, оскільки висновки суду першої інстанції є передчасними та такими, що обмежують право апелянта на доступ до суду.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Тандиром Дмитром Віталійовичем - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києві від 31 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом - скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова