Справа № 130/2948/23
Провадження №22-ц/801/842/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач :Ковальчук О. В.
УХВАЛА

08 квітня 2024 рокуСправа № 130/2948/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 14 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Енера Вінниця» про визнання факту відсутності укладення письмового договору,

ВСТАНОВИВ:

14 лютого 2024 року рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області у задоволенні зазначеного позову відмовлено.

06 березня 2024 року, не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. У ній заявив клопотання про звільнення його від сплати судового збору, посилаючись на ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

15 березня 2024 року ухвалою Вінницького апеляційного суду у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 14 лютого 2024 року залишено без руху, про що повідомлено скаржника і надано йому строк для усунення недоліків, а саме для: надання доказів сплати судового збору, подання апеляційної скарги у іншій редакції, яка має відповідати вимогам п. 3 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, а також зміст якої повинен не суперечити основним засадам (принципам) цивільного судочинства (п. п. 2, 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України), уточнення прохальної частини апеляційної скарги з урахуванням вимог ч. 1 ст. 374 ЦПК України, протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

При постановленні цієї ухвали апеляційний суд виходив з того, що усе обґрунтування позову ОСОБА_1 зводиться до того, що досвідченим суддею Порощуком П.П. у справі №130/2553/19 зазначено, що ОСОБА_1 не укладав письмового договору між сторонами про постачання електроенергії від 01 січня 2019 року шляхом споживання та сплати за електроенергію, починаючи з 04 березня 2019 року. Відповідач на протязі 4 років підтверджував факт неукладення письмового договору, а в 2023 році зазначив у своєму відзиві - іншого договору ніж письмового між сторонами не існує. Можна зробити висновок, що ОСОБА_1 у позові заперечує факт укладення між сторонами письмового договору про постачання електроенергії, однак не зазначає те, яке його право як споживача порушене відповідачем, а тому пільга щодо сплати судового збору, передбачена вказаним вище законом, до таких правовідносин не застосовується. Норма закону про звільнення особи від сплати судового збору не поширюється на будь-яку особу, яка вважає, що певними рішеннями, дією чи бездіяльністю надавачем послуг порушені її права як споживача.

Разом з тим, апеляційний суд зауважив, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав у силу закону без заявлення суду відповідного клопотання, а суд може, враховуючи майновий стан сторони, своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі або зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати лише за певних умов, визначених у ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір». Натомість із пред`явленого ОСОБА_1 позову із викладеними вище обставинами можна зробити висновок, що він не належить до такої категорії осіб, які є звільненими від сплати судового збору у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а доказів його скрутного матеріального становища, що можуть бути підставою для звільнення від сплати судового збору у відповідності до ст. 8 Закону України «Про судовий збір», ним не надано.

У цій ухвалі суд дійшов висновку, що у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору слід відмовити, тому йому необхідно сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги на згадане вище рішення суду.

В такій ухвалі суд також вказав, що в апеляційній скарзі на дане рішення суду першої інстанції скаржником всупереч п. 3 ч. 2 ст. 356 ЦПК України не зазначено повне найменування відповідача, а також його місцезнаходження, зокрема місто.

Скаржнику слід навести підстави для визнання повністю нечинним оскаржуваного рішення і закриття провадження у справі, або викласти прохальну частину апеляційної скарги в новій редакції у відповідності до положень ч. 1 ст. 374 ЦПК України.

У тексті апеляційної скарги скаржник використовував лексику, яка не притаманна для написання ділових документів (в тому числі апеляційних скарг), що суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (п. п. 2, 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Вказану ухвалу апеляційного суду скаржник отримав 20 березня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням (а. с. 81).

Однак заяву на виконання вимог ухвали ОСОБА_1 подав ще 19 березня 2023 року (а. с. 82-84).

У цій заяві він просить відстрочити або розстрочити сплату судового збору або звільнити від його сплати, до неї додає довідку про пенсію та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 березня 2024 року у справі №130/211/24, тобто у зовсім іншій справі.

У тексті даної заяви ОСОБА_1 , висловлюючись щодо судді апеляційного суду та судової системи, використовує лексику, яка не притаманна для написання ділових документів (зокрема апеляційних скарг), а саме вказує, що: «Цель моих позовов до цього відповідача - направити в Раду Правосуддя докази своей згоди з висновками керівников нашей деражави, розміщеними у засобах массовой інформації про продажність та прожадність українських суддей, и яким вы глубоко шановный Ваша честь принадлежите», «Не занимайтесь казуістикой!».

Дослідивши вказану заяву, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, цю заяву та апеляційну скаргу слід повернути скаржнику з огляду на таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. ч. 1-2, 4 ст. 44 ЦПК України).

Наведений у ч. 2 ст. 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.

Учасник судового процесу має користуватися процесуальними правами саме з метою виконання завдання цивільного судочинства, сприяючи тим самим суду у здійсненні правосуддя. Якщо ж такий учасник здійснює певну процесуальну дію не з цією метою, а для досягнення інших цілей (образити, принизити суд, його суддів, інших учасників процесу, виявити до них і до їхніх дій власні негативні емоції тощо), він виходить за межі дійсного змісту відповідного процесуального права, тобто зловживає ним. Правова система має бути спроможною ефективно захистити себе від цих дій. І саме на такий захист спрямовані заходи, які суд застосовує через зловживання учасником судового процесу процесуальними правами. Відповідні заходи передбачені у ч. ч. 3, 4 ст. 44, п. 1 абз. 2 ч. 4 ст. 135, ч. 9 ст. 141, ч. 1 ст. 143, п. 5 ч. 1 ст. 144, статті 148 ЦПК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2021 року у справі № 9901/235/20, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/598/19).

Дії учасника справи чи його представника мають не лише за формою, але й за змістом відповідати завданню цивільного судочинства. Зміст права на справедливий суд несумісний зі свідомим виявом такими особами неповаги до честі, гідності, репутації іншого учасника, суду, суддів тощо. У процесуальних відносинах, намагаючись донести певну думку до суду, учасник судового процесу має ретельно підбирати слова, а також з обережністю виявляти емоції щодо інших учасників, суду та конкретних суддів. Суд не має толерувати використання у процесуальних заявах образливих характеристик (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 14 березня 2019 року у справі № 9901/34/19, від 07 листопада 2019 року у справі № 9901/324/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 9901/23/21, від 08 липня 2021 року у справі № 9901/235/20, ухвала від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/598/19).

Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, § 36).

Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», п. 1 ст. 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства», заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства», заява № 17101/90, § 65).

Відповідно до п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

У ч. ч. 3, 4 ст. 44 ЦПК України визначено, що якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Отже, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

На підставі викладеного вище апеляційний суд вважає, що звернення ОСОБА_1 із заявою, у якій використані образливі висловлювання щодо судді суду апеляційної інстанції та судової системи загалом становить очевидну неповагу, не спрямоване на ефективний захист його прав, свобод та інтересів, а тому суперечить завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.

Варто зазначити, що подібні висловлювання ОСОБА_1 є свідомими та системними, а через зловживання процесуальними правами ОСОБА_1 , яке полягало у зневажливому ставленні до суддів, його скарги суддею-доповідачем Ковальчуком О. В. неодноразово повертались та до нього застосовувались заходи процесуального примусу, про що свідчать ухвали Вінницького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року у справі №130/1204/22, від 24 березня 2023 року у справі №130/1757/22, від 13 квітня 2023 року у справі №130/623/22.

Однак на зазначені вимоги Вінницького апеляційного суду та вимоги процесуального законодавства ОСОБА_1 не реагує, а матеріали справи не містять доказів та не вказують на обставини, за яких він позбавлений можливості подавати процесуальні документи до суду, у яких би не містилося образливих висловлювань щодо суддів та судової системи загалом, що суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (п. п. 2, 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України)

Частиною 1 ст. 143 ЦПК України передбачено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання названих дій ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами та повернення йому заяви від 19 березня 2024 року на підставі ч. 3 ст. 44 ЦПК України. Водночас, апеляційний суд вважає, що з метою запобігання зловживанню в подальшому ОСОБА_1 його процесуальними правами необхідно застосувати до нього заходи процесуального примусу, зокрема стягнути з нього в дохід державного бюджету штраф в розмірі 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 908,40 грн.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» передбачено, що з 01 січня 2024 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3 028 грн.

У ч. 6 ст. 357 ЦПК України зазначено, що питання про повернення апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вирішує протягом п`яти днів з дня надходження апеляційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Також апеляційний суд дійшов висновку, що, отримавши 20 березня 2024 року копію ухвали про залишення апеляційної скарги без руху від 15 березня 2024 року, особа, яка подала апеляційну скаргу, мала усунути зазначені вище недоліки апеляційної скарги з урахуванням положень ст. ст. 123, 124 ЦПК України до 01 квітня 2024 року, однак протягом наданого судом строку скаржнику для усунення недоліків апеляційної скарги та станом на 08 квітня 2024 року усі вимоги згаданої ухвали апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху ОСОБА_1 не виконано, заяв чи клопотань про неможливість виконати усі вимоги ухвали апеляційного суду у встановлений судом строк від нього не надходило, інших заяв чи клопотань на виконання усіх вимог ухвали ОСОБА_1 не подавав, тому такі дії скаржника свідчать про небажання скаржника усувати недоліки скарги, що в свою чергу тягне порушення принципу розумності строків, а тому апеляційну скаргу слід вважати неподаною та повернути особі, яка її подала, відповідно до вимог ст. ст. 185, 357 ЦПК України.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу скаржника, що його клопотання, викладене у заяві від 19 березня 2024 року про відстрочення або розстрочення сплати судового збору або звільнення від його сплати, поданій в якості виконання вимог ухвали від 15 березня 2024 року, не вирішується судом, оскільки таку заяву суд повертає заявнику через зловживанням ним процесуальними правами.

У постанові від 12 січня 2023 року у справі № 9901/278/21 Верховний Суд зауважив, що ініціювавши судовий розгляд справи, позивач насамперед повинен активно використовувати визначені законом процесуальні права, здійснювати їх з метою, з якою такі права надано.

Отже, у даній справі позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Разом з тим, за змістом ст. ст. 185, 357 ЦПК України повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись ст. ст. 44, 143, 148, 259, 260, 381 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Визнати, що звернення ОСОБА_1 із заявою від 19 березня 2024 року є діями, що суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами, вказану заяву йому повернути.

Застосувати до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 908,40 грн. та стягнути з нього вказану суму в дохід Державного бюджету України.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 14 лютого 2024 року вважати неподаною та повернути цій особі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді О. С. Панасюк

Т. М. Шемета