Справа № 297/28/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого ГАЛ Л. Л., за участю секретаря Адамчо К.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестохіллс Веста» до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат,

встановив:

ТзОВ «Інвестохіллс Веста» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат у розмірі 67 835,60 грн., витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн., та судових витрат.

Позов мотивований тим, що між позичальником, ОСОБА_1 та АКБ "Форум" 10.10.2008 був укладений кредитний договір № 0595/08/26-CLLv за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 40 200 доларів США зі сплатою 14 % річних. 08.07.2013 року рішенням по справі № 297/957/13-ц, що виніс Берегівський районний суд Закарпатської області, стягнуто з ОСОБА_1 379206,86 гривень заборгованості за кредитним договором та 3441 гривень судового збору. Станом на дату подачі позову вищевказане рішення суду залишається невиконаним. 26.03.2019 між ПАТ "Банк Форум" та ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ "Банк

Форум" відступило ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста", а ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" набуло права вимоги за кредитними договорами до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту № 0595/08/26-CLLv. У відповідності до ухвали, що виніс Берегівський районний суд Закарпатської області, від 22.08.2019 замінено стягувача у справі №297/957/13-ц на ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста". Таким чином, ТОВ "ФК "Інвестохіллс Веста" наділено правом грошової вимоги до відповідача, а ПАТ "Банк Форум" втратив такі права. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за

неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив

виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму

боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також

3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений

договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.01.2019 у справі №922/175/18, постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 у справі №6-38цс11). Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно

пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не

штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у

розумінні положень статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України. Отже,

проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями. Зазначені

висновки містяться в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного

господарського суду від 30.01.2019 у справі №922/175/18 та Постанові Верховного Суду

України від 17.10.2011 у справі №6-42цс11. Дія положень статті 625 ЦК України поширюється на усі грошові правовідносини, якими є зобов`язання виражене у грошових одиницях (ст.524, 533-535, 625 ЦК України). Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №910/22034/15, а також Постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18), від 19.06.2019 у справі №703/2718/16 (провадження 14-241 цс19), від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (провадження 12-142 гс19).

Як зазначає позивач, набрання законної сили рішенням про присудження не змінює і не припиняє того зобов`язання, до примусового виконання обов`язку з якого присуджений боржник (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №761/16124/15-4. провадження №14-184цс20).Таким чином, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав: не припиняє правовідносин сторін цього договору; не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання; не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в Постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2019 у справі №924/312/18 та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №922/4099/17. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241 це 19) та №646/14523,15-ц (провадження №14-591цс18), від 13.11.2019 у справі №922/3095/18 (провадження №12- 105гс19), від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (провадження №.12-79гс19).

З огляду на те, що позичальником після набрання законної сили рішенням суду, вищевказане рішення суду не було виконано, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор набуває право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, що узгоджується з діючою судовою практикою.

У постанові від 23.02.2023 у справі №911/3025/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі №918/329/16.

Загальний розмір заборгованості по сплаті інфляційних втрат та 3% річних за рішенням суду, що підлягає стягненню станом на 08.12.2023, відповідно до розрахунку заборгованості становить 67835,60 гривень, з яких нараховані 3% річних - 13807,28 грн.; втрати від інфляції - 54028,32 грн., що позивач просить стягнути з відповідача, а також витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн., та судові витрати в розмірі 2684 грн..

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України відповідач відзив щодо позову не подав.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 08.07.2013 року по справі № 297/957/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором в сумі 379 206,86 гривень та 3441 гривень судового збору (а.с. 6,7).

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 22.08.2019 замінено сторону стягувача у справі №297/957/13-ц на ТОВ "Фінансова компанія "Веста" (а.с. 7).

Протоколом №06/08-2019 загальних зборів учасників ТОВ "Фінансова компанія "Веста" від 06.08.2019 року перейменовано ТОВ "Фінансова компанія "Веста" на ТОВ "Фінансова компанія " Інвестохіллс Веста" (а.с. 11).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем станом на 08.12.2023 року заборгованість ОСОБА_1 становить 67835,60 гривень, з яких нараховані 3% річних - 13807,28 грн.; втрати від інфляції - 54028,32 грн. ( а.с. 5).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 13 807,28 гривень за період з 08.12.2020 року по 23.02.2022 року, та втрати від інфляції - 54028,32 грн. за період з грудня 2020 року по лютий 2022 року за невиконання рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08.07.2013 року.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такий висновок сформульований, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Так, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Разом з тим, суду не надано доказів наявності у відповідача ОСОБА_1 невиконаного зобов`язання за кредитним договором № 0595/08/26-CLLv в сумі 379 206,86 гривень.

Так, в поданій позивачем позовній заяві позивач вказує, що на даний час рішення Берегівського районного суду від 08.07.2013 року не виконано боржником, однак не вказує жодної причини з якої воно не виконується, не вказує чи на даний час дане рішення перебуває на примусовому виконанні.

Крім того, матеріали справи не містять також доказів щодо отримання стягувачем виконавчого листа за рішенням Берегівського районного суду від 08.07.2013 року у справі № 297/957/13-ц та його звернення до примусового виконання, даних щодо можливого часткового погашення заборгованості із урахування того, що рішення було винесено уже більше 10 років тому.

Відтак, невиконане грошове зобов`язання, на яке позивач просить нарахувати 3 проценти річних та втрати від інфляції, є не зобов`язанням за кредитним договором № 0595/08/26-CLLv від 10.10.2008 року, а є трансформованим з нього зобов`язанням, встановленим рішенням Берегівського районного суду від 08.07.2013 року, дані про виконання (або невиконання) якого матеріали справи не містять.

При обрахунку 3 процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеній судовому рішенні у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

При цьому враховуючи висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18 індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"у наступному місяці; якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) спостерігалася інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто відбулося дефляція).

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає в невиконанні зобов`язань.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язко доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ТОВ "Фінансова компанія " Інвестохіллс Веста" до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат у розмірі 67 835,60 грн., слід відмовити.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестохіллс Веста», а тому згідно положень ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу у справі на користь позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 137, 141, 263, 265, 280, 284, 288, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 526, 625, 1050 ЦК України,

рішив:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестохіллс Веста», яке розташоване за адресою м. Київ, вул. Сурикова, 3, корпус 8Б, офіс 103, до ОСОБА_1 , мешканця АДРЕСА_1 , (адреса реєстрації АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат у розмірі 67 835,60 грн., витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн., та судових витрат відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Лайош ГАЛ