Номер провадження: 22-ц/813/244/24
Справа № 947/5939/20
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Дришлюка А.І., Сегеди С.М.,

за участю секретаря - Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

18 березня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , в якій просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на його - ОСОБА_2 користь заборгованість за договором позики від 17.02.2011 року у розмірі 2 541 312,70 грн., яка складається з: 2 306 160,00 грн. - сума позики, 230 616,00 грн. - відсотки за користування коштами, 4 536,70 грн. - три відсотки річних, а також стягнути судові витрати.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 17 лютого 2011 року між ним - ОСОБА_2 та відповідачем - ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого позичальник позичив, а позикодавець передав 90 000 доларів США, що на момент укладання договору становило еквівалент 714 753 грн.

Позивач вказував, що на підтвердження факту укладення договору позики та передання грошей йому було видано розписку від 17.02.2011, яка посвідчує факт отримання у борг грошових коштів у розмірі 90 000 доларів США, що складало еквівалент 714 753 гривні.

Грошові кошти, як зазначає позивач, були надані ОСОБА_3 для придбання нежитлового приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 , із зобов`язанням повернути позику в строк до 17.02.2020 з виплатою відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 10 % від суми позики.

Позивач стверджував, що на момент укладання договору позики, ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , та в листопаді 2011 року ОСОБА_3 , за кошти, взяті в борг, придбав нежитлові офісні приміщення загальною площею - 83,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрував їх на дружину - ОСОБА_1 .

Однак, як вказує позивач, станом на 12 березня 2020 року ОСОБА_3 своїх зобов`язань належним чином не виконав, вказану суму позики у визначений договором строк не повернув.

З урахуванням викладеного, оскільки в порушення умов укладеного договору позики (розписки), відповідач ухиляється від виконання зобов`язань, борг у встановлений строк не повертає, ОСОБА_2 звернувся до суду із відповідним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнено у солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики (розписки) у розмірі 2 541 312 грн. 70 коп., яка складається з: 2 306 160 грн. 00 коп. - сума позики; 230 616 грн. 00 коп. - відсотки за користування коштами; 4 536 грн. 70 коп. - три відсотки річних. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 255 грн. 00 коп. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 255 грн. 00 коп.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не досліджено чи гроші дійсно були отримані в інтересах сім`ї. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що у вересні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до неї з позовними вимогами про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ним права особистої приватної власності на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , при цьому вказував, що отримані у борг грошові кошти є особистою власністю подружжя.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив на апеляційну скаргу вмотивований тим, що на момент укладання договору позики, ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 .. За кошти взяті в борг, придбав нежитлові офісні приміщення загальною площею - 83,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрував їх на дружину - ОСОБА_1 . Наголошував, що розписка була укладена 07 лютого 2011 року, а договір купівлі-продажу 19 лютого того ж року.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_3 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив на апеляційну скаргу вмотивований тим, що ОСОБА_3 взяв грошові кошти в борг з метою придбання нежитлових офісних приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрував їх за дружиною, тобто такі грошові кошти були використані в інтересах сім`ї та придбане майно використовувалось для отримання прибутку в інтересах сім`ї. В свою чергу, ОСОБА_1 знала про факт отримання грошових коштів для придбання нерухомості.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції частковому скасуванню в частині щодо солідарного стягнення суми заборгованості з ОСОБА_1 з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що 17 лютого 2011 року відповідач - ОСОБА_3 взяв у позивача - ОСОБА_2 в борг грошові кошти у розмірі 90 000 (дев`яносто тисяч) доларів США 00 центів, що складало еквівалент 714 753,00 грн. по курсу НБУ на дату отримання, на придбання нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , які зобов`язався повернути до 17 лютого 2020 року, з виплатою відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 10% від суми боргу.

Даний факт підтверджується копією розписки, яка наявна в матеріалах справи (т.1, а.с.13).

На момент укладення договору позики (розписки) відповідач ОСОБА_3 та відповідач - ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Зі змісту розписки вбачається, що грошові кошти були взяті в борг на придбання нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстроване за відповідачем - ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що приймаючи до уваги, що на момент укладення договору позики (розписки) відповідачі були подружжям, суд приходить до висновку, що кошти вони позичали у ОСОБА_2 спільно на спільні сімейні потреби - придбання нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а тому у них вбачається солідарний обов`язок боржників за вказаним зобов`язанням.

Однак, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не виконали взятих на себе зобов`язань за договором позики (розписки), і в установлений термін 17.02.2020 року своє зобов`язання щодо повернення грошей не виконали, у зв`язку з чим, ОСОБА_2 звернувся до суду з відповідним позовом.

Суд першої інстанції зазначав, що відповідачами не було повернуто у встановлений строк ОСОБА_2 позику, а саме: грошові кошти у розмірі 90 000,00 доларів США та відсотки за користування позикою у розмірі 9 000,00 доларів США, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 2 306 160,00 грн., що складає еквівалент 90 000 доларів США 00 центів та відсотків за користування позикою у розмірі 9 000,00 доларів США, що складає еквівалент 230 616,00 грн., є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 4 536,70 грн., також задовольняються судом.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16 (провадження № 61-26089св18), від 08 квітня 2020 року у справі № 361/7130/15-ц (провадження № 61-1843св20), від 21 липня 2021 року у справі № 361/5840/19 (провадження № 61-259св21), від 16 лютого 2022 року у справі № 520/6471/17 (провадження № 61-16118св20).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Погоджуючись з доводами позивача та поясненнями відповідача ОСОБА_3 , яким визнано позов в повному обсязі, щодо укладення договору позики ОСОБА_3 в інтересах сім`ї, а саме для придбання нерухомого майна, яке виступало також предметом поділу в інших судових провадженнях, про що буде зазначено колегією суддів пізніше, суд першої інстанції усунувся від дослідження боргової розписки, складених ОСОБА_3 , виявлення їх справжньої правової природи, а також надання оцінки всім наявним доказам.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що будь-які докази витрачання грошових коштів відповідачем ОСОБА_3 у випадку дійсного їх отримання від позивача саме на вказану в борговій розписці мету, а саме нежитлові офісні приміщення загальною площею - 83,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , в матеріалах справи відсутні, позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 таких доказів надано не було, і що саме по собі зазначення мети використання коштів у борговій розписці без доведення відповідного їх витрачання не свідчить про укладення договору позики в інтересах сім`ї.

Крім того колегіє суддів звертає увагу, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/15525/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності.

У вказаній цивільній справі 11 вересня 2019 року (вказана дата вбачається з ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2019 року про відкриття провадження) ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, шляхом визнання права особистої приватної власності, зокрема, нежитлових офісних приміщень, заг. пл..83,7 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

З уточненої позовної заяви, яка зареєстрована за №3736/20 від 14.01.2020, вбачається, що ОСОБА_3 по тексту уточненої позовної заяви стверджував, що «дійсно, спірні нежитлові офісні приміщення були придбані на ім`я Відповідача (прим. - ОСОБА_1 ), однак за особисті грошові кошти Позивача (прим. - ОСОБА_3 ), які були отримані у борг від його батька».

Вподальшому ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, залишено без розгляду з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України.

Колегія суддів зауважує, що вказане судове провадження відкрито ще у вересні 2019 року, ОСОБА_3 просив визнати нежитлові офісні приміщення особистою приватною власністю і стверджував, що, хоча вони і оформлені на ОСОБА_1 , придбані за особисті грошові кошти, отримані від батька за розпискою від 17.02.2011, яка є предметом і цього судового розгляду.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до частини 3 статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 статті 13 цього Кодексу.

Добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосовуваних засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Аналізуючи частину 2 статті 13 ЦК України можна дійти висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб,є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості врівноваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття "добросовісність" ототожнюється із поняттям "безвинність" і навпаки, "недобросовісність" із "виною". Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина 3 статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Колегія суддів зауважує, що добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (пункт шостий статті 3 ЦК). Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Дії учасників цивільних відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Поведінка є такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, якщо вона не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона правовідносин розумно покладалася на ці заяви чи попередню поведінку.

Враховуючи суперечність заяв ОСОБА_3 щодо правової природи грошових коштів, потенційно отриманих в борг від свого батька ОСОБА_2 , який є позивачем у справі (в цивільній справі №522/15525/19 зазначав, що це його особисті кошти), то колегія суддів вважає за можливе застосувати положення доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) у вказаній цивільній справі.

Апеляційний суд також враховує загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керувався однією з аксіом цивільного судочинства: «Рlacuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Отже, неправомірна мета та недобросовісна і суперечлива поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини, як на підстави та умови надання захисту судом.

При цьому апеляційний суд враховує, що інших належних та допустимих доказів отримання ОСОБА_3 в інтересах сім`ї грошових коштів від позивача ОСОБА_2 останнім надано не було, а тому, з урахуванням стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний, апеляційний суд дійшов висновку, що в частині вимог про стягнення заборгованості за договором позики позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 є необґрунтованим і недоведеним і був задоволений судом першої інстанції, виходячи з припущень, тобто безпідставно.

Апеляційний суд приймає до уваги, що відповідач ОСОБА_3 визнавав позов та обставини отримання ним в борг грошових коштів від позивача ОСОБА_2 та не оскаржував судове рішення в апеляційному порядку. Разом із тим, враховуючи, що заборгованість за договором позики стягнута судом першої інстанції з обох відповідачів солідарно, а не частково, апеляційний суд позбавлений можливості роз`єднати солідарний обов`язок відповідачів ОСОБА_1 , в частині вимог до якої суду першої інстанції належало відмовити, та ОСОБА_3 , який погоджувався з позовом та не подавав апеляційної скарги.

Тому оскільки відповідачем ОСОБА_3 визнано позов, він підлягає задоволенню в частині пред`явлених до нього вимог про стягнення заборгованості за договором позики та стягненню процентів за ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для часткового скасування рішення суду в частині позовних вимог до ОСОБА_1 з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя Сегеда С.М. перебував на лікарняному з 29 лютого по 07 березня 2024 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення виготовлено 08 березня 2024 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2020 року скасувати в частині задоволення позовних про стягнення боргу за договором позикидо ОСОБА_1 .

Постановити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позикивідмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 березня 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дришлюк

С.М. Сегеда