КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/5115/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2455/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Гончарука В.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 06 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А. та зареєстрований в реєстрі за № 354; скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 шляхом скасування переходу права власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ; стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначала, що їй на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_2 . У травні 2021 року позивач звернулася до ОСОБА_2 з проханням надати їй у позику 13000,00 доларів США, на що ОСОБА_2 погодився за умови, що для забезпечення повернення наданої позики необхідно укласти договір купівлі-продажу належної ОСОБА_1 квартири. При цьому, відповідач запевнив позивачку, що після повернення останньою позики, він не заперечуватиме проти розірвання договору купівлі-продажу. 06 травня 2021 року ОСОБА_2 надав у позику ОСОБА_1 , кошти в сумі 13000,00 доларів США, про що ОСОБА_1 написала розписку із визначеним у ній строком повернення позики - 06 травня 2022 року. Цього ж дня між ними було укладено договір купівлі-продажу квартири.

Оформленням оспорюваного договору займався ОСОБА_2 , який замовляв оцінку квартири. При цьому, зазначена у п. 3 договору суму коштів в розмірі 1 168 200,00 грн. ОСОБА_1 не отримувала від ОСОБА_2 .

У 2022 році ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з приводу повернення позики, однак ОСОБА_2 відмовився розірвати вищевказаний договір купівлі-продажу.

Вказувала, що договір купівлі-продажу квартири був укладений в найкоротші терміни, без укладення договору завдатку та будь-яких додаткових умов, був лише прикриттям для договору позики, а тому є удаваним (а.с. 1-4).

У травні 2023 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла заява про визнання позовних вимог, в якій відповідач зазначав, що позивач ОСОБА_1 повернула йому отримані в борг 13000,00 доларів США з відсотками, а відтак він не заперечує щодо розірвання договору купівлі-продажу квартири від 06 травня 2021 року (а.с. 39).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності - задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 06 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А. та зареєстрований в реєстрі за № 354. Скасовано запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 шляхом скасування переходу права власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 687,00 грн (а.с. 48-52).

Не погодившись з рішенням районного суду, 02 листопада 2023 року заступник керівника Київської міської прокуратури Нагальнюк Р. подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити (а.с. 59-74).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що спірна квартира була предметом розгляду судами у справі № 755/7193/21 за позовом Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської радим до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 про витребування майна. Постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 755/7193/21 задоволено позов прокурора та витребувано від ОСОБА_2 на користь Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 . Постановою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року залишено без змін. У ході виконання постанови встановлено, що на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2023 року у цій справі скасовано за ОСОБА_2 державну реєстрацію права власності на вказану квартиру. Такі дії сторін свідчать про недобросовісність та зловживання правами з метою перешкодити законним діям Київської міської ради як власника спірного майна щодо витребування від ОСОБА_2 спірної квартири.

У справі № 755/7193/21 встановлено, що спірна квартира є комунальною власністю територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, яка вибула з володіння власника поза його волею, у зв`язку з чим на підставі ст. 388 ЦК України її витребувано у останнього набувача ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва. Сторони у справі не повідомили суд першої інстанції про вказані обставини, про що їм достеменно було відомо. Тому оскаржуване рішення суду порушує права та інтереси територіальної громади, оскільки позбавляє Київську міську раду правомочностей власника щодо належного їй спірного майна та реального відновлення її порушених прав шляхом виконання рішення суду у справі № 755/7193/21.

Вказував, що позов у справі № 755/7193/21 про витребування майна пред`явлено прокурором до ОСОБА_1 29 квітня 2021 року. Водночас, відчуження ОСОБА_1 спірного майна на користь ОСОБА_2 відбулося 06 травня 2021 року, тобто після пред`явлення прокурором вказаного позову до суду.

Звертав увагу, що ОСОБА_1 не набувала у встановленому порядку право власності на спірну квартиру, тому вона не могла бути предметом договору купівлі-продажу від 06 травня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , або будь-якого іншого правочину між ними.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Київської міської ради - Скляр К.В. просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2023 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову (а.с. 172-173).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Бургела О.В. просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення районного суду залишити без змін (а.с. 196-215)

У судовому засіданні прокурор Вакулюк Д.С. підтримала скаргу і просила її задовольнити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, у т.ч. адреси електронної пошти і телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення позивачки ОСОБА_1 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, позивачка ОСОБА_1 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Бургела О.В. про що свідчить відмітка працівників пошти про вручення 06 лютого 2024 року особисто адресату поштового повідомлення про розгляд справи судом 22 лютого 2024 року, тобто завчасно. Відповідач ОСОБА_2 був повідомлений на зазначену ним адресу, у т.ч. адресу електронної пошти та оголошенням на офіційному веб-сайті Судової влади України із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень (а.с. 169-194).

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Бургела О.В. подав клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на зайнятість в інших справах, проте доказів наявності поважних причин такої неявки до суду не надав. Відповідач ОСОБА_2 подав клопотання про відкладення розгляду справи пославшись на тимчасове перебування за кордоном за станом здоров'я, проте доказів поважних причин неявки, до суду не надав, не встановлено таких і судом апеляційної інстанції (а.с. 216-218).

При цьому, суд апеляційної інстанції відкладав розгляд справи з 25 січня 2024 року на 22 лютого 2024 року з метою забезпечення права не з'явившихся осіб взяти участь в розгляді справи апеляційним судом.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 06 травня 2021 року, 03 жовтня 2018 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 03 жовтня 2018 року (а.с. 10-11).

06 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А., зареєстрований в реєстрі за № 354, відповідно до якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 5-8).

Відповідно до п. 3 договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за суму 1 168 200,00 грн., яку ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 до підписання цього договору.

Згідно з п.4 договору ОСОБА_1 своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання нею від ОСОБА_2 грошей в сумі 1 168 200,00 грн. та відсутності по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру.

Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 06 травня 2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформований 06 травня 2021 року (а.с. 9).

Згідно з розпискою від 06 травня 2021 року ОСОБА_1 отримала у борг від ОСОБА_2 13000,00 доларів США, які зобов`язувалася повернути до 06 травня 2022 року без відсотків. У випадку прострочення зобов`язується повернути вказану суму з відсотками 15% річних за весь період прострочення (а.с. 12).

Щодо здійснення прокурором представництва Київської міської ради.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону).

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частина четверта статті 56 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення прокурора із зазначеним позовом).

Системне тлумачення зазначених норм дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з апеляційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2023 року, заступник Київської міської прокуратури Нагальнюк Р. вказував, що Київська міська рада як орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, як власник майна територіальної громади міста Києва, неналежним чином не виконує повноваження щодо контролю за використанням комунального майна. Київська міська прокуратура у порядку ст. 23 «Про прокуратуру» зверталась до Київської міської ради з листом від 04 жовтня 2023 року, в якому повідомляла, що справи № 755/7193/21 та № 755/5115/23 є взаємопов`язаними, стосуються спірної квартири, тому при наявності оскаржуваного рішення у справі № 755/5115/23 виконати постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 755/7193/21 про витребування від ОСОБА_2 на користь Київської міської ради комунального майна є неможливим (а.с. 147-148).

Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради у листі від 17 жовтня 2023 року повідомив прокуратуру про те, що заходи щодо апеляційного оскарження рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2023 року у цій справі не вживались, про намір оскаржити рішення суду у листі не зазначено, а вказано лише про те, що Департамент не заперечує щодо вжиття Київською міською прокуратурою заходів цивільно-правового характеру щодо апеляційного оскарження вказаного судового рішення (а.с. 149-150).

При цьому, Київська міська рада свої повноваження у даній справі не реалізувала, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2023 року не оскаржила.

30 жовтня 2023 року Київська міська прокуратура направила на адресу Київської міської ради повідомлення про звернення до суду в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (а.с. 151-152).

У грудні 2023 року представник Київської міської ради - Скляр К.В. подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримала доводи апеляційної скарги та просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2023 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову (а.с. 172-173).

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Київською міською прокуратурою було дотримано порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо попереднього до звернення до суду, повідомлення про це відповідного уповноваженого органу.

Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Задовольняючи позов у повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що укладений 06 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А. та зареєстрований в реєстрі за № 354, є удаваним правочином. Крім того, відповідач ОСОБА_2 визнав позовні вимоги.

В апеляційній скарзі прокурор посилався на те, що набравши ми законної сили судовими рішеннями усправі № 755/7193/21 встановлено, що спірна квартира є комунальною власністю територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, яка вибула з володіння власника поза його волею, у зв`язку з чим на підставі ст. 388 ЦК України її витребувано у останнього набувача ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва. Сторони у справі не повідомили суд першої інстанції про вказані обставини, про що їм достеменно було відомо. Тому оскаржуване рішення суду порушує права та інтереси територіальної громади, оскільки позбавляє Київську міську раду правомочностей власника щодо належного їй спірного майна та реального відновлення її порушених прав шляхом виконання рішення суду у справі № 755/7193/21.

Апеляційний суд перевірив такі доводи апелянта та встановив, щоспірна квартира АДРЕСА_1 була також предметом спору у цивільній справі № 755/7193/21.

Так, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року у справі № 755/7193/21 у задоволенні позову керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування майна відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 755/7193/21 апеляційну скаргу Київської міської прокуратури задоволено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Витребувано у ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 104-116).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року у справі № 755/7193/21 (провадження № 61-1196св23) касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року залишено без змін (а.с. 117-137).

Під час розгляду справи № 755/7193/21 судами було встановлено, що на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 24 травня 2004 року № 850 «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською у Дніпровському районі м. Києва» та дозволено КП «Житлоінвестбуд-УКБ» Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) здійснити будівництво житлового будинку АДРЕСА_3 .

28 квітня 2010 року на підставі рішення Київської міської ради від 26 лютого 2010 року № 91/3529 комунальному підприємству з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 1,4505 га, розташованою на перетині АДРЕСА_4 та Червоноткацької, у складі проекту реконструкції та забудови території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською у Дніпровському районі міста Києва.

20 вересня 2012 року за номером 24 складено акт готовності об`єкта до експлуатації будинку АДРЕСА_3 , який підписаний представниками: замовника - КП «Житлоінвестбуд-УКБ»; генерального проектувальника - ТОВ «Архітектурна студія «О. Колесников»; генерального підрядника - СТ «Інбуд»; субпідрядних організацій - ТОВ «Інбудсервіс», ТОВ «Ліфтцентр Україна», МЧП «Лакта».

Сертифікатом серії КВ № 2 від 28 вересня 2012 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкта: реконструкція та забудова території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською у Дніпровському районі м. Києва (ІІІ черга забудови) (житловий будинок АДРЕСА_5 ), проектній документації та підтвердила його готовність до експлуатації. Замовник об`єкта будівництва - КП «Житлоінвестбуд-УКБ». Генпроектувальник - ТОВ «Архітектурна студія «О. Колесников», генпідрядник - споживче товариство «Інбуд». Сертифікат виданий на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації від 20 вересня 2012 року.

Будівництво будинку, в якому розташована спірна квартира, відбувалось за рахунок залучених та власних (обігових) коштів КП «Житлоінвестбуд-УКБ» Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). Побудований КП «Житлоінвестбуд-УКБ» житловий будинок АДРЕСА_5 28 вересня 2012 року введений в експлуатацію згідно із сертифікатом КВ № 2.

Відповідно до наданої КП «Житлоінвестбуд-УКБ» інформації від 18 жовтня 2018 року № 114/5140/2 та від 23 березня 2021 року № 114/1025/2, регістру бухгалтерського обліку - журналу-ордеру та відомості за рахунком 2512 за жовтень 2018 року «Готова продукція (квартири, нежитлові приміщення, машиномісця)», квартира АДРЕСА_1 перебуває на балансі комунального підприємства, будь-які правочини щодо відчуження цієї квартири не вчинялись та вона не значиться як нереалізована. Балансова вартість спірної квартири складає 785 234,49 грн.

03 травня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження № 0004337, порушене за частиною четвертою статті 358 КК України, із фабулою про те, що невстановлена особа, використовуючи завідомо підроблені документи, а саме свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , провела державну реєстрацію права власності, розпорядившись таким чином майном, що належить комунальному підприємству.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19 серпня 2021 року, право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване 06 травня 2021 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06 травня 2021 року № 354.

26 січня 2018 року відбулась первинна реєстрація права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, б/н, виданого 09 липня 2012 року Київською міською державною адміністрацією на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 03 липня 2012 року № 712-СК/КІ.

Надалі право власності на вказану квартиру було відчужено на користь ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири, укладеного 03 жовтня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

06 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за ціною 1 168 200,00 грн.

03 серпня 2018 року КП «Житлоінвестбуд-УКБ» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом, у якому просило визнати бездіяльність Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Департаменту державної реєстрації та нотаріату Міністерства юстиції України, скасувати наказ комісії від 19 червня 2018 № 2144/7 про відмову у задоволенні скарги КП «Житлоінвестбуд-УКБ», зобов`язати комісію визнати бездіяльність, а відповідний наказ - таким, що незаконно винесений з порушенням норм чинного законодавства України, та об`єктивно розглянути заяву у зв`язку із тим, що порушене кримінальне провадження за частиною четвертою статті 190 КК України.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 травня 2019 року у справі № 826/12303/18 у задоволенні позову КП «Житлоінвестбуд-УКБ» про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовлено.

В ході досудового розслідування кримінального провадження при проведенні тимчасового доступу до документів, що стали підставою для проведення первинної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , вилучено копію свідоцтва про право власності від 09 липня 2012 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення та виконане на бланку серії САЕ № 337964.

Згідно з листом від 14 серпня 2018 року комунальним підприємством з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) свідоцтво про право власності від 09 липня 2012 року серії НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 та наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 03 липня 2012 року № 712-С/КІ не видавались. На бланку серії НОМЕР_1 видано свідоцтво про право власності від 19 травня 2011 року на гаражний бокс № НОМЕР_2 у ГАК «Салют» на вул. Теслярській, 6 у м. Києві.

За змістом відповіді Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 10 серпня 2018 року, згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована. Бюро надало копії поповерхового плану та експлікації на квартиру АДРЕСА_1 , виконані станом на дату, зазначену на плані.

Згідно з копією технічного паспорта, виготовленого станом на 25 липня 2012 року, квартира АДРЕСА_1 складається з 3-х кімнат, житловою площею 53,8 кв. м, загальною площею 106,2 кв. м.

Відповідно до листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 18 березня 2021 року, згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира АДРЕСА_1 на праві власності не реєструвалась.

Тобто встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 перебуває на балансі комунального підприємства та відповідно до Статуту КП «Житлоінвестбуд-УКБ» є власністю територіальної громади міста Києва. Київська міська рада не приймала рішень щодо відчуження спірної квартири на користь будь-яких фізичних або юридичних осіб, процедура приватизації не проводилась.

Свідоцтво про право власності від 09 липня 2012 року НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі якого ОСОБА_3 зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) не видавалось. Зазначене свідоцтво датовано до введення будинку на АДРЕСА_3 в експлуатацію - 28 вересня 2012 року. Крім того, на бланку серії САЕ № 337964 видано свідоцтво про право власності від 19 травня 2011 року на гаражний бокс № НОМЕР_2 в ГАК «Салют» на АДРЕСА_6 , а не на спірну квартиру.

Відсутність спрямованого на відчуження спірного майна рішення органу місцевого самоврядування означає, що власник волю на відчуження спірного майна (приватизацію) не виявляв.

Суд апеляційної інстанції, з яким погодився Верховний Суд у справі № 755/7193/21, установивши, що спірна квартира, яка є комунальною власністю, вибула з володіння власника (територіальної громади міста Києва) поза його волею та з порушенням законодавства, зокрема на підставі свідоцтва про право власності, яке не видавалось компетентним органом місцевого самоврядування з дотриманням процедури щодо прийняття відповідного рішення, дійшов висновку про витребування цього нерухомого майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , який є останнім набувачем спірного майна за наступними правочинами щодо його відчуження.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18), від 20 квітня 2022 року у справі № 910/2615/18 (провадження № 12-75гс21)).

Як було встановлено, постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 755/7193/21, яка в день прийняття набрала законної сили, було витребувано у ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 104-116).

Разом з тим, після набрання цією постановою законної сили, позивач у квітні 2023 року звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 06 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А. та зареєстрований в реєстрі за № 354; скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 шляхом скасування переходу права власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

При цьому, під час розгляду справи судом першої інстанції сторони не повідомили суд, що квартира АДРЕСА_1 була предметом розгляду у справі № 755/7193/21 та відповідно за набравши законної сили судовим рішенням була витребувана у добросовісного набувача ОСОБА_2 .

Учасники судового процесу та їхні представники, як зазначено у частині першій статті 44 ЦПК України, повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 міститься висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина 1 статті 328 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

За положеннями частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2 статті 203 ЦК України).

Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1, 2 статті 228 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Так, у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28 цс 20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України вважається таким, що порушує публічний порядок. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року по справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Отже, з огляду на встановлення факту вибуття спірної квартири з комунальної власності поза волею її власника іншим шляхом, оскільки право власності на це майно було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, якого не існує, тобто право власності у ОСОБА_3 на спірну квартиру у встановленому законом порядку не виникало, а відтак договір дарування квартири від 03 жовтня 2018 року, за яким ОСОБА_3 відчужила спірну квартиру ОСОБА_1 , був укладений не власником цієї квартири, тобто відбулось незаконне заволодіння квартирою, що порушує публічний порядок (ст. 228 ЦК України), а тому договір дарування є нікчемним та не потребує визнання його недійсним.

Враховуючи вказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про нікчемність оспорюваного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 06 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А. та зареєстрований в реєстрі за № 354, тому відсутні підстави для визнання такого договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

З огляду на наведене апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову частково.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до платіжної інструкції апелянтом сплачено 3 225,00 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги (а.с. 159).

Отже, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь Київської міської прокуратури з позивача ОСОБА_1 3 225,00 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2023 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Київської міської прокуратури (; 03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9) 3 225,00 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 23 лютого 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова