справа № 760/7672/23
провадження № 22-ц/824/5455/2024
головуючий у суді І інстанції Кушнір С.І.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства «ОТП БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року позивач АТ «ОТП БАНК» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, у якому просив визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки від 1 липня 2022 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толстіковою О.М. за реєстровим №985.

7 вересня 2023 року представник позивача подав заяву про забезпечення позову, у якій просив до набрання законної сили рішенням у справі накласти арешт та заборонити ОСОБА_2 здійснювати будь-які дії по зверненню стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 1 липня 2022 року за реєстровим №906, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толстіковою О.М., між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, здійснювати будь-які реєстраційні дії, у тому числі по зверненню стягнення на предмет іпотеки, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з державною реєстрацією заборони у вказаному реєстрі на наступне нерухоме майно:

-нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , реєстраційний номер 000;

-нежитлова будівля (літ. Б) площею 139,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_11 , реєстраційний номер 000;

-нежитлове приміщення площею 500,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 000;

-нежитлове приміщення АДРЕСА_4 , реєстраційний номер 0;

-нежитлове приміщення АДРЕСА_5 , реєстраційний номер 0;

-нежитлове приміщення АДРЕСА_6 , реєстраційний номер 0;

-нежитлове приміщення АДРЕСА_7 , реєстраційний номер 0;

-нежитлове приміщення АДРЕСА_8 , реєстраційний номер 0;

-нежитлове приміщення АДРЕСА_9 , реєстраційний номер 0;

-нежитлове приміщення АДРЕСА_10 , реєстраційний номер 0.

Подана заява обґрунтована тим, що 16 квітня 2021 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №SR 21-377/28-2, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов`язання щодо виконання боргових зобов`язань ТОВ «ЮТА СЕРВІС», ТОВ «СОНАТА ТОРГ», ПП «ОСКАР ФУДЗ», ТОВ «ОЛІВ ЛАЙН», ТОВ «ІМП-ОЛ», ТОВ «ФУДЛАЙК» за договором про надання банківських послуг №CR 21-264/28-2 від 16 квітня 2021 року з лімітом кредиту 232 000 000 грн та строком погашення до 15 квітня 2028 року.

За договором поруки відповідач зобов`язався не створювати та не дозволяти створення на користь будь-яких третіх осіб будь-якого виду обтяження щодо майна поручителя без письмової згоди банку (п. 14 Договору).

На переконання позивача у порушення взятих на себе зобов`язань ОСОБА_1 передав належне йому нерухоме майно в іпотеку третій особі - ОСОБА_2 , уклавши 11 липня 2022 року договір іпотеки за реєстровим №906, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толстіковою О.М.

При цьому, банк згоди на такі дії не давав, що суттєво скорочує обсяг ліквідного майна ОСОБА_1 , як поручителя за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги кредитора. У зв`язку з наведеним, АТ «ОТП Банк» звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки оскільки має легітимні очікування, що у випадку задоволення позову сторони будуть повернуті в правовий стан, що існував до вчинення відповідачем протиправних дій, спрямованих на ухилення від задоволення вимог кредитора за рахунок нерухомого майна.

Вважав, що дії ОСОБА_1 по передачі нерухомого майна в іпотеку без згоди банку спрямовані на ухилення від виконання обов`язків поручителя за Договором поруки та унеможливлення задоволення вимог кредитора за рахунок наявного у власності відповідача нерухомого майна.

Так, оспорюваний договір іпотеки містить іпотечне застереження, відповідно до якого ОСОБА_2 як іпотекодержатель нерухомого майна ОСОБА_1 має право задовольнити свої вимоги шляхом позасудового врегулювання, зокрема:

- набуття права власності на нерухоме майно, що виступає предметом іпотеки в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»;

- продажу іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі в порядку ст. 38 ЗУ «Про Іпотеку» (п. 6.1 Договору).

Оскільки предметом позову, є визнання недійсним договору іпотеки та повернення сторін у стан, що був до вчинення ОСОБА_1 відповідних дій, направлених на унеможливлення задоволення вимог АТ «ОТП Банк» за рахунок нерухомого майна, ефективний захист прав позивача обумовлюється тим, щоб нерухоме майно до завершення розгляду справи не змінило власника.

Вважав, що накладення арешту на майно, що було передано в іпотеку відповідачем, убезпечить сторони від відчуження цього майна у будь-який спосіб до завершення судом розгляду справи, а заборона всім суб`єктам державної реєстрації здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна ОСОБА_1 , є необхідною гарантією того, що з майном не будуть вчинятися дії щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Обрані види заходів забезпечення позову вважав співмірними та такими, що не потребують вжиття заходів зустрічного забезпечення.

Враховуючи вищевикладене, просив заяву задовольнити.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року заяву представника позивача АТ «ОТП БАНК» - адвоката Чекалова А.В. про забезпечення позову у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «ОТП БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки задоволено частково.

Накладено арешт із забороною відчуження на майно та заборонено органам державної реєстрації на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, а саме:

-нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , реєстраційний номер 000;

-нежитлова будівля (літ. Б) площею 139,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_11 , реєстраційний номер 000;

-нежитлове приміщення площею 500,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 000;

-нежитлове приміщення АДРЕСА_4 , реєстраційний номер 0;

-нежитлове приміщення АДРЕСА_5 , реєстраційний номер 0;

-нежитлове приміщення АДРЕСА_6 , реєстраційний номер 0;

-нежитлове приміщення АДРЕСА_7 , реєстраційний номер 0;

-нежитлове приміщення АДРЕСА_8 , реєстраційний номер 0;

-нежитлове приміщення № НОМЕР_1 площею 55,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_11 , реєстраційний номер 0;

-нежитлове приміщення № НОМЕР_2 площею 92,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_11 , реєстраційний номер 0.

В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскільки відповідач ОСОБА_1 , як власник спірного нерухомого майна, яке є предметом оспорюваного договору іпотеки, та відповідач ОСОБА_2 , яка є іпотекодержателем вказаного майна, мають об`єктивну можливість вчинення дій, які можуть в подальшому утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, є обґрунтованим припущення позивача, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Не погоджуючись із указаною ухвалою представник ОСОБА_1 - Михайлова В.В. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що предметом позову у цій справі є вимоги немайнового характеру про визнання недійсним договору і в разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а тому суд помилкового вважав, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами у справі.

Посилається на висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 308/8454/16-ц (провадження № 61-36214св18), від 24 того 2021 року у справі № 755/5333/20 (провадження № 61-17180св20).

Зазначає, що дії відповідача щодо передачі належного йому майна в іпотеку свідчать виключно про ймовірне порушення ним як поручителем умов п. 14 договору поруки № SR 21 -377/28-2 від 16 квітня 2021 року та не можуть вважатися беззаперечним доказом того, що ним вчиняються дії на унеможливлення виконання рішення суду у даній справі у випадку його ухвалення на користь АТ «ОТП Банк».

Звертає увагу, що матеріали заяви не містять доказів відсутності у відповідача 1 інших засобів (грошових коштів на рахунках, рухомого та нерухомого майна тощо), за рахунок яких може бути задоволено вимоги кредитора. Так само, не доведеним є і той факт, що відповідачем 1 вчиняються дії щодо відчуження всього належного йому майна, а передача майна в іпотеку ще не свідчить про його відчуження на користь третіх осіб.

7 лютого 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника АТ «ОТП БАНК» - адвоката Чекалова А.В., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суд першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що спір у справі є за своєю суттю спором щодо правомірності передачі відповідачем 1 в іпотеку нерухомого майна з перспективою його відчуження (зокрема в силу наявності в договорі іпотечного застереження), за рахунок якого відповідач ОСОБА_1 може задовольнити вимоги АТ «ОТП Банк» за договором поруки № 811 21-377/28-2 від 16 квітня 2021 року у зв`язку з неналежним виконанням боргових зобов`язань позичальниками за договором про надання банківських послуг №CR 21-264/28-2 від 16 квітня 2021 року.

Наголошує на тому, що спір між сторонами виник з приводу правомірності передачі поручителем ОСОБА_4 в іпотеку ОСОБА_2 нерухомого майна, припинення права іпотеки та визнання недійсним договору іпотеки, суд обґрунтовано вважав співмірним позовним вимогам забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, оскільки невжиття таких заходів у майбутньому може призвести до ускладнення виконання судового рішення. Саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси.

Вважає твердження ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не мав права забезпечувати позов, оскільки позов АТ «ОТП БАНК» є немайнового характеру, не враховує фактичних обставин справи та характеру спірних правовідносин, що склались між сторонами. При цьому, з боку апелянта жодного належного обґрунтування або хоча б посилання на конкретну норму процесуального права, яку порушено Солом`янським районним судом м. Києва під час постановлення ухвали про забезпечення позову відповідачем 1 у заяві про скасування заходів забезпечення наведено не було.

Звертає увагу, що оспорюваний в межах даної справи договір іпотеки, за яким відповідач 1 передав належне йому нерухоме майно в іпотеку відповідача 2 містить серед іншого іпотечнезастереження - п.6.1., яке передбачає, що відповідач 2, як іпотекодержатель нерухомого майна відповідача 1 має право задовольнити свої вимоги шляхом позасудового врегулювання, зокрема: набуття права власності на нерухоме майно, що виступає предметом іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; продажу іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Отже, фактично згідно умов договору іпотеки вищевказане положення є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що може бути правовою підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а тому вже з цього положення оспорюваного договору іпотеки, укладеного ОСОБА_1 на шкоду кредиторам та всупереч взятим на себе раніше зобов`язанням, безпосередньо вбачається ризик відчуження нерухомого майна в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Михайлова В.В. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник позивача АТ «ОТП БАНК» - адвокат Чекалов А.13 лютого 2024 року направив на адресу Київського апеляційного суду клопотання про розгляд справи без участі АТ «ОТП БАНК».

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, що підтверджено судовою повісткою про виклик до суду та рекомендованим повідомленням про вручення (а.с. 200, 201), причини неявки до суду не повідомила, тому колегія суддів дійшла висновку, що її неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що у квітні 2023 року позивач АТ «ОТП БАНК» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, у якому просив визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки від 1 липня 2022 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толстіковою О.М. за реєстровим №985.

7 вересня 2023 року представник позивача подав заяву про забезпечення позову, у якій просив до набрання законної сили рішенням у справі накласти арешт та заборонити ОСОБА_2 здійснювати будь-які дії по зверненню стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 1 липня 2022 року за реєстровим №906, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толстіковою О.М., між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, здійснювати будь-які реєстраційні дії, у тому числі по зверненню стягнення на предмет іпотеки, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з державною реєстрацією заборони у вказаному реєстрі на нерухоме майно.

Заява обґрунтована тим, що 16 квітня 2021 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №SR 21-377/28-2, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов`язання щодо виконання боргових зобов`язань ТОВ «ЮТА СЕРВІС», ТОВ «СОНАТА ТОРГ», ПП «ОСКАР ФУДЗ», ТОВ «ОЛІВ ЛАЙН», ТОВ «ІМП-ОЛ», ТОВ «ФУДЛАЙК» за договором про надання банківських послуг №CR 21-264/28-2 від 16 квітня 2021 року з лімітом кредиту 232 000 000 грн та строком погашення до 15 квітня 2028 року.

За договором поруки відповідач зобов`язався не створювати та не дозволяти створення на користь будь-яких третіх осіб будь-якого виду обтяження щодо майна поручителя без письмової згоди банку (п. 14 Договору).

11 липня 2022 року ОСОБА_1 передав належне йому нерухоме майно в іпотеку третій особі - ОСОБА_2 , уклавши договір іпотеки за реєстровим №906, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толстіковою О.М.

При цьому, банк згоди на такі дії не давав, що суттєво скорочує обсяг ліквідного майна ОСОБА_1 , як поручителя за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги кредитора. У зв`язку з чим, АТ «ОТП Банк» звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки та має легітимні очікування, що у випадку задоволення позову сторони будуть повернуті в правовий стан, що існував до вчинення відповідачем протиправних дій, спрямованих на ухилення від задоволення вимог кредитора за рахунок нерухомого майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Частиною десятою статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 523/11320/19 (провадження № 61-6385св21).

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий

і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним

і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб правового захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Враховуючи викладене, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, наведений позивачем захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення, виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій та нових спорів щодо визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та запису про таку реєстрацію.

Крім того, вжиті заходи забезпечення позову у даному випадку спрямовані виключно на обмеження суб`єктивних прав відповідача, як власника нерухомого майна, щодо вчинення дій з можливого його відчуження. При цьому суті іпотеки, як виду забезпечення, такі заходи не змінюють та не обмежують права іпотекодержателя.

Схожі висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 26 листопада 2021 року у справі № 760/10362/21 (провадження № 61-18100ск21), від 01 грудня 2021 року у справі № 715/1572/21 (провадження № 61-19000ск21), від 14 лютого 2022 року у справі № 447/2779/21 (провадження № 61-1485ск22), від 25 липня 2022 року у справі № 752/17277/21 (провадження № 61-4917ск22).

Встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, між якими існують дійсні зобов`язальні відносини кредитора та боржника, з метою забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та врахувавши, що вказаний, застосований спосіб забезпечення позову є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 та від 26 вересня 2018 року у справі № 308/8454/16-ц, колегія суддів не бере до уваги, оскільки обставини у цій справі є іншими, а необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

При цьому колегія суддів враховує, що у Верховному Суді існують різні підходи у вирішенні питання про можливість забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно у справах, де заявляються позовні вимоги немайнового характеру, рішення в яких у разі задоволення позову не підлягатимуть примусовому виконанню.

Наприклад, Верховний Суд у справах № 910/11069/21 та № 910/8298/21 вважав за можливе у справах, в яких заявлені вимоги немайнового характеру, а рішення у разі задоволення позовних вимог не підлягатимуть примусовому виконанню, вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

Подібні висновки містяться й у постановах (ухвалах) Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 367/3628/21, від 25 липня 2022 року у справі № 752/17277/21, від 8 червня 2022 року у справі № 658/485/21, від 27 вересня 2022 року у справі № 686/7680/21, від 17 січня 2022 року у справі № 363/3399/21.

Відтак, на переконання колегії суддів, першочерговими і важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову у даному випадку є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідачів, які за час розгляду справи можуть приховати майно, продати, пошкодити, знищити чи знецінити його.

З огляду на обставини спірних правовідносин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, логічними і обґрунтованими є його аргументи про те, що накладення арешту на нерухоме майно, є необхідним і співмірним заходом, який випливає з фактичних обставин, які свідчать про те, що протягом вирішення спору про визнання недійсним договору іпотеки від 1 липня 2022 року не виключається можливість відчуження відповідачами спірного майна, яке було передано в іпотеку, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в майбутньому рішення суду, а також забезпечити ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Суду першої інстанції було надано достатньо доказів і наведено значимі факти того, що захист прав, свобод та інтересів позивача у зазначеній справі є неможливим без вжиття заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на майно.

Таким чином, встановивши, що між сторонами виник спір щодо правомірності укладення договору іпотеки від 1 липня 2022 року, за яким було передано нерухоме майно також встановивши, що такі дії можуть бути спрямовані на ухилення від виконання обов`язків поручителя за договором поруки, що може призвести до унеможливлення задоволення вимог кредитора за рахунок наявного у власності відповідача нерухомого майна, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову у зазначений спосіб, з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, які заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, районний суд обґрунтовано вважав за необхідне задовольнити частково заяву про забезпечення позову.

Наведений захід забезпечення позову у виді арешту спірного майна відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і породження нових спорів, що не відповідає завданню цивільного судочинства. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони відповідача, які зводяться лише щодо недоведеності позивачем підстав для звернення з відповідним позовом по суті спору, що не може бути предметом перевірки у справі в частині вирішення питання про забезпечення позову.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що посилання апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового забору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2024 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба