П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2024 року м. Київ

Справа №756/9354/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/3190/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Бевзи А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Белоконної І.В. 20 листопада 2023 року в м. Києві, повний текст рішення складений 29 листопада 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В

У липні 2023 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 324498,81 грн, з яких 205000,00 грн - сума основного боргу, 100502,27 грн - інфляційне збільшення суми боргу, 18996,54 грн - 3% річних від суми боргу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 січня 2020 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Попередній договір купівлі-продажу земельних ділянок, відповідно до умов якого сторони зобов`язалися до 10 квітня 2020 року укласти Договір купівлі-продажу двох земельних ділянок: площею 0,0726 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) кадастровий № :35:046:6014 та площею 0,0447 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий №:35:046:6011, розташованих по АДРЕСА_1 .

Для забезпечення виконання свого зобов`язання щодо укладення основного договору за домовленістю сторін позивач сплатив відповідачу забезпечувальний платіж у розмірі 205000,00 грн.

Пунктом 3.4. Попереднього договору передбачено, що якщо основний договір не був укладений з вини продавця, забезпечувальний платіж повертається у подвійному розмірі.

Під час перевірки стану земельних ділянок перед купівлею 06 квітня 2020 року позивач прибув до с. Новосілки Вишгородського району Київської області. У результаті огляду ним було з`ясовано, що з боку двох земельних ділянок, які він мав намір купити, встановлений паркан, якій був відсутній на день укладення попереднього договору. Вказаний паркан частково розташований на земельних ділянках та перешкоджає проїзду до них.

На підставі вказаного позивач ОСОБА_1 відмовився укладати основний договір купівлі продажу двох земельних ділянок та надіслав письмову вимогу про повернення подвійної суми забезпечувального платежу в розмірі 410000,00 грн у відповідності до п. 3.4 Попереднього договору та ч. 2 ст. 546 ЦК України.

09 червня 2020 року відповідач сплатив на користь позивача 205000,00 грн, чим визнав, що договір купівлі-продажу двох земельних ділянок не був укладений з його вини. Однак, подвійний розмір забезпечувального платежу неправомірно не повернув.

Додатково позивач повідомляє, що за період з 09 червня 2020 року по 11 липня 2023 року через невиконання умов попереднього договору у відповідача перед ним утворилася заборгованість з інфляційних втрат (100502,27 грн) та 3% річних (18996,54 грн).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 серпня 2021 року у цивільній справі №363/555/20, та постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року, встановлено, що саме ОСОБА_3 створив перешкоди ОСОБА_2 у користуванні його земельною ділянкою шляхом встановлення паркану, що і призвело до неможливості укладення основного договору купівлі-продажу земельних ділянок між сторонами у справі. Відповідач вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, від укладання основного договору не відмовлявся.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 , ним подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи у зв`язку з неповним їх з`ясуванням, що призвело до неправильного вирішення справи. Позивач вказує на те, що саме відповідач взяв на себе зобов`язання, які передбачені в пункті 4.1.6 Попереднього договору, а саме зобов`язання звільнити земельні ділянки від будь-якого майна, речей та конструкцій та забезпечити вільний доступ до ділянок. При цьому, відповідач знав, що на вказаних земельних ділянках був неправомірно збудований паркан і свідомо взяв на себе зобов`язання до укладення основного договору звільнити земельні ділянки від будь-яких недоліків, однак їх не виконав, чим порушив умови договору та норми чинного законодавства.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, про те, що відповідач вчинив всі належні і можливі від нього заходи щодо належного виконання умов Попереднього договору, є безпідставним і таким, що не ґрунтується на умовах Попереднього договору та на нормах законодавства.

Позивач ніколи не мав та не має будь-яких правовідносин з третьою особою, не мав та не має до третьої особи будь-яких претензій майнового або фінансового характеру, і тому висновок суду про те, що відповідачем були вчинені всі належні і можливі від нього заходи щодо належного виконання умов Попереднього договору, які полягали в проведенні переговорів з приводу добровільного знесення паркану сусідом - ОСОБА_3 , замовлення проведення робіт з винесення меж земельної ділянки на місцевості, направлення письмових вимоги третій особі щодо досудового врегулювання спору, а також звернення відповідача у лютому 2020 року до суду із вимогами до ОСОБА_3 про знесення паркану ніяким чином не стосуються зобов`язань, які визначили позивач та відповідач в Попередньому договорі.

Також вказує на те, що висновок суду першої інстанції про те, що повернення відповідачем позивачу забезпечувального платежу не може слугувати підтвердженням визнання вини продавця є таким, що суперечить умовам Попереднього договору.

Зазначає, що повернення ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 205000,00 грн свідчить про те, що відповідач визнав своє зобов`язання повернути забезпечувальний платіж, однак не виконав вказане зобов`язання в повному обсязі, як передбачено п.3.4. Попереднього договору та не сплатив другу половину забезпечувального платежу.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Мусієнко В.І. вказує на те, що апеляційна скарга подана позивачем є необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Третьою особою ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Кушніренко Є.Ю. подані заперечення на апеляційну скаргу позивача, в яких також вказується на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції третя особа вважає таким, що ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про її задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у відзиві на апеляційну скаргу міститься клопотання в якому представник просив здійснити апеляційний розгляд справи за їх відсутності.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, електронною поштою, про що свідчить звіт про доставку вихідної кореспонденції суду, причини неявки суду не повідомив.

А тому, керуючись ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності сторони відповідача та третьої особи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги по суті спору, апеляційним судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

10 січня 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Попередній договір купівлі-продажу земельних ділянок, кадастрові номера № :35:046:6014 та № :35:046:6011, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., та зареєстрований у реєстрі за № 107 /а.с.8-13/.

Відповідно до умов вказаного Попереднього договору, сторони зобов'язалися до 10 квітня 2020 року укласти Договір купівлі-продажу зазначених двох земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та для ведення особистого селянського господарства, розташованих по АДРЕСА_1 .

Пунктом 3.1 Попереднього договору визначено, що для забезпечення виконання свого зобов`язання щодо укладення Основного договору, відповідно до ч.2 ст. 546 ЦК України, за домовленістю сторін, позивач сплачує відповідачу забезпечувальний платіж у розмірі 205000,00 грн. Сума продажу підлягає сплаті покупцем продавцю у гривнях (надалі забезпечувальний платіж).

На виконання згаданого п. 3.1 Попереднього договору позивач сплатив на користь відповідача забезпечувальний платіж у розмірі 205000,00 грн, що підтверджується відповідними банківськими квитанціями.

Пунктом 3.4 Попереднього договору передбачено, що якщо Основний договір не був укладений з вини продавця, забезпечувальний платіж повертається у подвійному розмірі.

Згідно з п. 3.5 Попереднього договору, якщо Основний договір не був укладений з вини покупця, забезпечувальний платіж покупцю не повертається.

У п. 4.1.6. Попереднього договору визначено, що Сторона -1 зобов`язується до дня укладення основного договору звільнити земельні ділянки від будь-якого майна, речей, конструкцій, будівельного та іншого сміття, забезпечити вільний доступ до ділянок.

15 та 16 січня 2020 року позивач сплатив на користь відповідача забезпечувальний платіж у розмірі 205000,00 грн, двома платежами, що підтверджується платіжними інструкціям /а.с.14-15/.

27 травня 2020 року позивачем направлена відповідачу вимога щодо сплати коштів у розмірі подвійної суми забезпечувального платежу в розмірі 410000,00 грн у відповідності до п. 3.4 Попереднього договору та ч. 2 ст. 546 ЦК України /а.с.16-17/.

09 червня 2020 року відповідач здійснив переказ коштів на користь позивача в розмірі 205000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією /а.с.18/.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 серпня 2021 року у цивільній справі № 363/555/20 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у володінні і користуванні земельною ділянкою, а саме шляхом знесення паркану - задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_2 земельною ділянкою з кадастровим номером :35:046:6011 шляхом знесення паркану від точки Н1 до точки Н4 та від точки Н7 до точки Н11, відповідно до висновку експерта від 19 березня 2021 року № 26010/20-41 складеного експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Салтановою В.

Вказаним рішенням суду, зокрема, встановлено, що при співставленні координат поворотних точок меж земельної ділянки з кадастровим номером :35:046:6011 з координатами фактично встановленого паркану, визначена відстань на яку паркан збудований ОСОБА_3 , заходить за межі земельної ділянки з кадастровим номером :35:046:6011 вздовж лінії від точки 3 до точки 4, а саме: в точці н1 на відстань 0,25 м; в точці н2 на відстань 0,25 м; в точці н3 на відстань 0,13 м; в точці н8 на відстань 0,23 м; в точці н9 на відстань 0,44 м; в точці н10 на відстань 0,50 м. В проміжках між точками н4, н5, н6, н7 паркан збудований ОСОБА_3 , розташований на межі земельної ділянки з кадастровим номером :35:046:6011, а в точці н11 виходить за межі земельної ділянки на 0,56 м.

В описовій частині цього рішення заначено, що позивач вказав на те, що дізнався про встановлення паркану в листопаді 2019 року /а.с.38-42/.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 серпня 2021 року змінено, резолютивна частина щодо знесення паркану викладена в наступній редакції: зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_2 земельною ділянкою з кадастровим номером :35:046:6011 шляхом знесення паркану від точки Н7 до точки Н11, відповідно до висновку експерта від 19 березня 2021 року № 26010/20-41 складеного експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Салтановою В. /а.с.43-47/.

Як вбачається з виконавчого листа №363/555/20 від 12 червня 2023 року, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 серпня 2021 року було примусово виконане Вишгородським ВДВС МЮ України у серпні 2023 року /а.с.48-49/.

В силу ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору;4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори, що укладаються між суб`єктами цивільних правовідносин.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно зі ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

В силу ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З наведених обставин справи вбачається, що 10 січня 2020 року між позивачем та відповідачем був укладений попередній договір щодо купівлі-продажу двох земельних ділянок. Надані суду докази підтверджують укладення між сторонами договору у належній нотаріально посвідченій формі.

Умовами попереднього договору сторони визначили забезпечувальний платіжу розмірі 205000 грн, який був сплачений позивачем на користь відповідача 15 та 16 січня 2020 року.

Сторони зобов`язалися укласти Договір купівлі-продажу до 10 квітня 2020 року, однак такий договір не був укладений.

В ході розгляду справи позивач стверджував, що під час перевірки стану земельних ділянок перед купівлею ним було з`ясовано, що з боку двох земельних ділянок, встановлений паркан, який був відсутній на день укладення попереднього договору. Вказаний паркан частково розташований на земельних ділянках, які він мав придбати та перешкоджав проїзду до земельних ділянок. Враховуючи, що земельні ділянки не відповідали умовам Попереднього договору, позивач відмовився укладати основний договір купівлі-продажу земельних ділянок.

Відповідач визнав обставини наявності паркану, проте вказував на його забудову неправомірно третьою особою, та вказував на те, що ці обставини були достеменно відомі позивачу. Зі свого боку, відповідач вчинив всі належні і можливі від нього заходи щодо належного виконання умов Попереднього договору: проводив неодноразові перемовини з приводу добровільного знесення паркану ОСОБА_3 , замовляв проведення робіт з винесення меж земельної ділянки на місцевості, направляв письмові вимоги ОСОБА_3 щодо досудового врегулювання спору, проте у лютому 2020 року був вимушений звернутися до суду із вимогами до ОСОБА_3 про знесення паркану.

Судове рішення щодо спору між відповідачем та третьою особою було ухвалено 25 серпня 2021 року, а набрало законної сили після перегляду апеляційним судом 22 лютого 2022 року. Цими судовими рішенням встановлено, що ОСОБА_3 здійснив встановлення паркану чим створив перешкоди ОСОБА_2 у користуванні його земельною ділянкою з кадастровим номером :35:046:6011. В описовій частині цього рішення заначено, що позивач вказав на те, що дізнався про встановлення паркану в листопаді 2019 року.

Отже з наведеного вбачається, що станом на час укладення попереднього договору між сторонами у справі паркан вже був збудований третьою особою, а отже позивач на час укладення попереднього договору був обізнаний про його існування. При цьому, слід звернути увагу на те, що судовим рішенням встановлені обставини наявності перешкод лише на одній із земельних ділянок з кадастровим номером :35:046:6011, а саме паркан виходить за межі земельної ділянки на 0,56 м. Дані щодо наявності паркану на іншій земельній ділянці з кадастровим номером :35:046:6014 в матеріалах справи відсутні. Також відсутні дані про те, що паркан перешкоджає проїзду, як на те вказував позивач. А отже твердження позивача про те, що земельні ділянки не відповідали умовам Попереднього договору, не можна визнати обґрунтованим.

Крім того, позивач у позові та в ході всього розгляду справи вказував, що він відмовився укладати основний договір купівлі-продажу земельних ділянок. Натомість дані про відмову відповідача від укладення основного договору відсутні. Разом з тим відповідач отримавши вимогу позивача здійснив повернення суми забезпечувального платежу у розмірі сплаченому позивачем.

Виходячи з п. 3.4 Попереднього договору забезпечувальний платіж повертається у подвійному розмірі, якщо основний договір не був укладений з вини продавця.

Посилання позивача на невиконання відповідачем визначеного у п.4.1.6. Попереднього договору обов`язку звільнити земельні ділянки від будь-якого майна, зокрема, конструкцій, будівельного та іншого сміття, забезпечити вільний доступ не можуть бути прийняті до уваги суду, оскільки по-перше у цьому пункті договору не конкретизовані конструкції, а по-друге здійснення виконання зобов`язання має відбуватись у законний спосіб. При цьому слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що відповідач вжив всіх залежних від нього заходів щодо усунення перешкод у законний спосіб. Проте судове рішення щодо захисту прав відповідача було ухвалено, набрало законної сили і було виконано, вже після визначеного сторонами строку укладення основного договору. А отже виходячи з положень ст. 614 ЦК України особа вважається невинуватою у порушенні зобов`язання і, відповідно, на неї не може бути покладена цивільна відповідальність.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності, справедливості і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав. При цьому особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем було вжито всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, що ним не було здійснено відмови від укладення основного договору, але було здійснено повернення суми забезпечувального платежу у розмірі сплаченому позивачем, слід зробити висновок про його добросовісність, як учасника цивільних правовідносин. Відповідно, позивач, який здійснив відмову від укладення основного договору та отримавши повернення забезпечувального платежу, виходячи з принципів розумності і справедливості, а також п.3.4. Попереднього договору не вправі вимагати повернення такого платежу у подвійному розмірі, що до того ж становить визначену у договорі ціну земельних ділянок, так як відсутня вина відповідача та відсутнє порушене право позивача.

А отже висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми в розмірі 205000 грн, як суми боргу, відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Враховуючи відсутність грошового зобов`язання відповідача перед позивачем, відсутні і підстави для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України та стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних нарахованих на суму боргу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Суд першої інстанції дав належну правову оцінку наданим сторонами доказам та вірно вирішив справу в межах заявлених позовних вимог та визначених позивачем підстав позову. Тому рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, підстави для компенсації позивачеві понесених на стадії апеляційного перегляду справи судових витрат - відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 08 квітня 2024 року.