КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2554/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Кролівець О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті військового вторгнення Російської Федерації,

В с т а н о в и в :

У червні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті військового вторгнення Російської Федерації, у якому просила стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України шкоду у розмірі 100 000,00 грн у відшкодування невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності, та з Російської Федерації - у відшкодування заподіяної матеріальної шкоди суму 14 986 884,27 грн та моральної - суму 100 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, вона є власницею триповерхового танхауса площею 105,5 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

24 лютого 2022 року президент Російської Федерації оголосив про рішення провести спеціальну військову операцію з демілітаризації України, внаслідок чого по всій території України розпочались масові авіаудари, ракетні та артилерійські обстріли військових та мирних об`єктів та Російська Федерація продовжує повномасштабне вторгнення на території України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан. Даний Указ винесено у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Частина території України, зокрема смт. Гостомель та інші населені пункти Бучанського району Київської області перебували в частковій окупації російських військових з 24 лютого 2022 року по 02 квітня 2022 року.

Внаслідок артилерійських обстрілів будинок позивача був повністю зруйнований, а потім згорів. Будинок не придатний для подальшого використання для проживання, у зв`язку з чим позивачка позбавлена можливості користуватись будинком та майном, яке в ньому знаходилось.

Такими чином, у результаті артилерійських обстрілів під час військового вторгнення Російської Федерації позивачці було спричинено майнову та моральну шкоду. Тому, позивачка вважає, що вина за спричинення йому матеріальної та моральної шкоди лежить на Державі та Російській Федерації, у зв`язку з чим звернувся до суду із вказаним позовом.

У встановлений ухвалою строк представник відповідача Російської Федерації не скористався правом надання відзиву на позовну заяву.

Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення Російської Федерації з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російської Федерації заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від Російської Федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно.

Тому, суд розглянув справу у відсутність учасників справи, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 у відшкодування майнової шкоди 14 986 884, 27 грн та у відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн.

Стягнуто з Російської Федерації на користь держави судовий збір у розмірі 12 405,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не встановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України шкоди в сумі по 100 000,00 грн. внаслідок невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення шкоди, заподіяної внаслідок невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності, є висновок суду про те, що позивачами не надано доказів звернення до органів державної влади щодо відшкодування шкоди за пошкоджене майно у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 326 від 20 березня 2022 року та постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947; таким чином, позовні вимоги в частині відшкодування шкоди з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України задоволенню не підлягають.

Разом з тим, як зазначає апелянт, постанова КМУ від 20 березня 2022 року № 326 регламентує виключно визначення розміру збитків, заподіяних збройною агресією РФ. Наведений нормативний акт взагалі не регламентує можливість отримання шкоди.

При цьому, згідно абз. 2 п.4 постанови КМУ від 18 грудня 2013 року № 947, грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України".

Апелянт вважає, що факт неподання заяви про виплату компенсації не може бути підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з України шкоди за невиконання позитивних обов`язків перед своїм громадянином.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Кабінет Міністрів України проти задоволення скарги позивачів заперечив та просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

Своїм правом на подачу відзиву інші учасники справи у встановлений строк не скористалися.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на те, що рішення оскаржено лише в частині відмови у стягненні з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України на користь позивачів моральної шкоди по 100 000,00 грн., відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише у цій частині. Рішення суду в частині задоволених позовних вимог до Російської Федерації апеляційним судом не переглядається, оскільки воно у цій частині не є предметом апеляційного оскарження.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею триповерхового танхауса площею 105,5 м2, що знходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Відповідно до акту про знищення/пошкодження майна, складеного 25 травня 2022 року, 05 березня 2023 року в результаті влучання снаряда, бомб чи ракет збройними силами Російської Федерації в будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 влучив снаряд та почалась пожежа, внаслідок чого житловий будинок повністю зруйнований та згорів. Повністю згорів дах та його конструкції, міжповерхове перекриття, пошкоджені та частково зруйновані несучі конструкції, зруйновані усі міжкімнатні перегородки, зруйновані інженерні комунікації: газопостачання, водопостачання, опалення, електрика, вентиляція, пошкоджені стіни фасаду будинку, зруйновані вісім міжкімнатних дверей та тринадцять метало пластикових вікон. Повністю зруйновано оздоблення будинку ззовні та всередині. Повністю згоріли усі меблі, побутова техніка, комп`ютерна техніка, особисті та цінні речі (а.с. 11-18).

Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 17 травня 2022 року оціночна вартість будинку площею 105,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , складає 2 629 149,16 грн (а.с. 19-21).

Відмовляючи у задоволенні вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості цих вимог, і колегія суддів погоджується із цими висновками суду з таких підстав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Обґрунтовуючи вимоги, позивачка посилалась на спричинення їй матеріальної та моральної шкоди в результаті артилерійських обстрілів під час вторгнення Російської Федерації, внаслідок чого було зруйновано її будинок, який є непридатним для подальшого проживання та користування.

Також посилались на невиконання Державою Україна покладених на неї позитивних зобов`язань, оскільки Держава Україна не забезпечила вчасну евакуацію, тому позивачка не змогла забрати та вивезти навіть своє рухоме майно з будинку. Крім того, Україною досі не розроблений механізм отримання компенсації за зруйноване майно.

Зобов`язання держави щодо поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» передбачають те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Постановою Кабінету Міністрів України № 326 від 20 березня 2022 року затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації,якою визначено, що визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за такими напрямами:

1) людські втрати та пов`язані з ними соціальні витрати напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії Російської Федерації, а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг;

2) економічні втрати, пов`язані з людськими втратами, напрям, що включає непрямі економічні втрати, пов`язані із зменшенням чисельності населення та відповідного зменшення економічних показників країни;

3) військові втрати напрям, що включає людські та матеріальні військові втрати і витрати, пов`язані з бойовими діями;

4) втрати, пов`язані із забезпеченням публічної безпеки і порядку, боротьби із злочинністю, безпеки дорожнього руху, напрям, що включає людські та матеріальні втрати і витрати правоохоронних органів, пов`язані із забезпеченням публічної безпеки і порядку, боротьби із злочинністю, забезпеченням безпеки дорожнього руху;

5) втрати житлового фонду і об`єктів житлово-комунального господарства напрям, що включає втрати житлового фонду і об`єктів житлово-комунального господарства, об`єкти незавершеного будівництва житлової нерухомості, дачних і садових будинків, фактичні витрати, здійснені для їх відновлення;

6) втрати земельного фонду напрям, що включає втрати земельного фонду, а також пов`язану з ними упущену вигоду;

7) втрати лісового фонду напрям, що включає втрати лісонасаджень та пов`язані із ними витрати;

8) втрати надр напрям, що включає втрати надр, завдані самовільним їх користуванням, а також шкоду, завдану навколишньому природному середовищу під час самовільного користування надрами;

9) втрати акваторії напрям, що включає втрачену частину територіального моря, виключної морської (економічної) зони та внутрішніх морських вод України в Азовському та Чорному морях.

10) збитки, завдані природно-заповідному фонду, напрям, що включає збитки, завдані територіям та об`єктам природно-заповідного фонду, та пов`язані із ними витрати;

11) втрати інфраструктури транспорту, телекомунікаційної мережі та зв`язку напрям, що включає зруйновані або пошкоджені автомобільні, залізничні шляхи, транспортні розв`язки, телекомунікаційні мережі та інші об`єкти транспортної інфраструктури;

12) втрати енергетичної інфраструктури напрям, що включає зруйновані газо-, нафтопроводи, лінії електропередачі, інші об`єкти енергетичної інфраструктури;

13) втрати культурної спадщини напрям, що включає втрати об`єктів культурної спадщини;

14) економічні втрати підприємств напрям включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності;

15) втрати установ та організацій напрям, що включає втрати установ та організацій усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна;

16) шкода, завдана земельним ресурсам, напрям, що включає шкоду, зумовлену забрудненням і засміченням земельних ресурсів;

17) шкода, завдана атмосферному повітрю, напрям, що включає шкоду, завдану викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря;

18) збитки, завдані водним ресурсам та об`єктам водогосподарської 66 інфраструктури, напрям, що включає забруднення, засмічення, вичерпання та інші дії, які можуть погіршити умови водопостачання, завдати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, погіршення умов існування диких тварин, зниження родючості ґрунтів та інші несприятливі явища внаслідок зміни фізичних і хімічних властивостей вод, зниження їх здатності до природного очищення, порушення гідрологічного і гідрогеологічного режиму вод.

Визначення шкоди та обсягу соціальних виплат, які забезпечуються відповідно до законодавства, у грошовій формі здійснюється згідно з методикою, затвердженою наказом Мінсоцполітики, за погодженням з Мінреінтеграції. Відповідальним за визначення шкоди та збитків за наведеним напрямом є Мінсоцполітики (абзаци 8 і 9 підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).

Отже, Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, загибелі цивільних осіб через збройну агресію РФ. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Розмір такого відшкодування залежить від складності проблеми, яку має вирішити держава, умов (воєнних, соціально-економічних, політичних), у яких цю проблему слід вирішити, тривалості невиконання чи неналежного виконання відповідного обов`язку, важливості вирішення відповідної проблеми для конкретної особи тощо.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623. Після чого, постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2020 року № 767 до цього Порядку були внесені зміни, якими визначений механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації.

Таким чином доводи позивача про нерозроблення Державою Україна в особі Кабінету Міністрів Україна механізму отримання компенсації за зруйноване майно внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, є необґрунтованими та правильно відхилені судом при ухваленні рішення в частині вимог позивачів до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України.

Правильним також є і висновок суду про те, що пред`являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване майно внаслідок збройної агресії Російської Федерації, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок чи майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування.

При цьому, відповідно до матеріалів справи позивачем не надано доказів його звернення до органів державної влади щодо відшкодування шкоди за пошкоджене майно у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 326 від 20 березня 2022 року та постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947.

Крім того, відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом, (ст. 1166 ЦК України).

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як відшкодування майнової шкоди, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

До такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року по справі № 910/378/19, у якій зазначила «тож за змістом наведеної вище норми матеріального права для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини. І лише наявність зазначених елементів свідчить про існування складу цивільного правопорушення, що є підставою для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди».

Відтак, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв`язку між порушенням зобов`язання та шкодою.

Печерським районним судом міста Києва вірно встановлено, що позивачка не просила захистити право власності на належне їй майно від посягань з боку держави, а відстоювала право на відшкодування шкоди, заподіяної іншими особами, за рахунок Держави України. При цьому, позивачка не надала жодних доказів, які б стосувались розрахунку витрат, заподіяних їй протиправним, на її думку, невиконанням саме Державою Україна свого позитивного обов`язку щодо ефективного контролю.

За вищенаведених обставин правильним є висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в частині пред`явлення їх до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України.

Доводи апеляційної скарги позивачки не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивачки з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивачка у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 141, 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 11 квітня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова