провадження № 2/756/1428/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2024 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Луценко О.М.,

при секретарі Галелюк Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину квартири та за зустріним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистою приватної власності на майно набуте в період шлюбу,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину квартири, відповідно до якого просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнати право власності: за ОСОБА_3 на частину квартири АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовує тим, що відповідач та позивач перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.01.2007 року, що був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 75. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10.12.2020року шлюб було розірвано. За час перебування сторін у шлюбі, саме в інтересах сім`ї, була придбана у власність для спільного проживання сім`ї, ведення спільного господарства та побуту квартира АДРЕСА_1 , котра була зареєстрована на відповідача. З огляду на викладене, враховуючи відсутність можливості добровільного вирішення спору, ОСОБА_1 була вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді від 20.12.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі.

04.03.2024 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання права особистою приватної власності на майно набуте в період шлюбу, посилаючись на те, що 05 листопада 1998 року родина позивача, а саме вітчим, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 , отримали у власність в рівних частинах, шляхом безкоштовної приватизації, квартиру АДРЕСА_4 . Відповідно до свідоцтва встановлюється, що кожен з них мав право власності по 1/3 частини квартири, тобто до реєстрації шлюбу з відповідачем позивач вже був власником 1/3 частини квартири. Після смерті вітчима відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири, яку вони фактично своїм проживанням в квартирі прийняли як спадкоємці. 18 січня 2007 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва було визнано право власності за позивачем та ОСОБА_8 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , по 1/4 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_4 . Згодом дана квартира були ними відчужена. Зазначає, що будь-яких коштів його сім`ї з ОСОБА_1 витрачено на придбання цієї квартири не було. Жодних спільних грошових коштів подружжя на це витрачено не було.

Протокольною ухвалою від 07.03.2024року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистою приватної власності на майно набуте в період шлюбу та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину квартири.

В судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримав та просив його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечив з підстав його необгрунтованості.

Представник відповідача та відповідач за первісним позовом, щодо задоволення первісного позову заперечили, просили суд, задовольнити зустрічний позов, позовні вимоги якого підтримали.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.01.2007, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10.12.2020 було розірвано.

Від шлюбу мають неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08.02.2008, під час шлюбу з ОСОБА_1 , на ім`я ОСОБА_2 придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно із частиною 1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. ст. 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Верховний Суд у своїй постанові від 02.06.2021 у справі №394/876/17 акцентував на тому, що немає значення, чи працювала дружина чи ні, чи отримувала вона достатній дохід від своєї діяльності, майно, за умов, визначених СК України, є спільною сумісною власністю та підлягає поділу.

Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у цивільній справі №318/1863/17).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та в постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 161/14048/19 (провадження № 61-13103св20) та від 12.02.2020 у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК України, частина третястатті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьоїстатті 325 ЦК Україниможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

На спростування презумції спільного майна подружжя, ОСОБА_2 посилається на те, що спірна квартира була набута після відчуження частини квартири АДРЕСА_4 .

Проте судом не встановлено, а матеріали справи не містять доказів, що кошти від продажу квартириАДРЕСА_4 , одержані ОСОБА_2 , використані для купівлі спірної квартири.

Однак, такі твердження суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та наданими суду доказами.

Таким чином, даючи оцінку, доводам та показанням у судовому засіданні ОСОБА_2 , на які він посилається, спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 ,АДРЕСА_1 .

У частині другійстатті 89 ЦПК Українивстановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першоїстатті 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина першастатті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , сторонами була придбана за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Таким чином, враховуючи фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору по суті, на підставі комплексного аналізу норм цивільного та сімейного законодавства щодо поділу спільного майна подружжя, їх тлумачення Конституційним Судом України та практикою Верховного Суду України щодо їх застосування, заявлені позивачем за первинним позовом вимоги щодо поділу спільно майна подружжя, яке є нерухомим, шляхом визнання права власності на частину квартири є обґрунтованими.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно та його вимога за зустрічним позовом про визнання спірного майна його особистою приватною власністю не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 368 ЦК України, ст.ст. 21, 60, 65, 70 СК України, ст. ст. ст. ст. 3, 11, 365, 368, 356, 372, 392, 626 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 228, 247, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину квартири - задовольнити.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , жилою площею 15,40кв.м., зальною площею 32,20кв.м.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистою приватної власності на майно набуте в період шлюбу - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.М. Луценко