Провадження № 2/761/1667/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Саадулаєва А.І.,

за участю секретаря судового засідання - Лишняк А.О.,

від позивача: представник ОСОБА_1 ,

від відповідача 1: представник ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про встановлення факту шлюбних відносин, визнання майна спільною власністю, зміна черговості спадкування,

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І.

Позивач просить суд:

1. Встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в період з 1981 року по ІНФОРМАЦІЯ_4.

2. Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ):

- земельну ділянку площею 0,283 гектарів та побудований на ній будинок АДРЕСА_1 ;

- будинок АДРЕСА_2 та який розташованій на земельній ділянці площею 0,1465 ґа кадастровий № :01:005:0011;

- квартиру АДРЕСА_3 ;

- ВАЗ 2105, випуск 1982 року випуску, кузов НОМЕР_2 ;

- на усі депозитні вклади, які були відкриті на ім`я ОСОБА_6 .

3. Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на:

- 1/2 земельної ділянки площею 0,283 ґектарів та 1/2 побудованого на ній будинку АДРЕСА_1 ;

- 1/2 будинку АДРЕСА_2 , який розташованій на земельній ділянці площею 0,1465 ґа кадастровий № :01:005:0011;

- 1/2 квартири АДРЕСА_3 ;

- 1/2 автомобіля ВАЗ 2105, 1982 року випуску, кузов НОМЕР_2 ;

- 1/2 депозитних вкладів, які були відкриті на ім`я ОСОБА_6 .

4. Визнати за ОСОБА_3 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 (померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ) разом із спадкоємцями першої черги спадкування.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2022 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.07.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 1981 році ОСОБА_3 (далі - позивач) познайомилася з нині померлим ОСОБА_6 та з того часу, почали проживати разом однією сім`єю як чоловік та дружина на квартирі, яку винаймали. Від попереднього шлюбу ОСОБА_6 мав доньку - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - відповідач-2). ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача та ОСОБА_6 народилася дочка - ОСОБА_4 . З 1983 року позивач та ОСОБА_6 проживали в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яка на праві приватної власності належить Позивачу. Разом з тим, місце проживання ОСОБА_6 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_5 . Позивач та ОСОБА_6 почали проживати однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ще з 1981 року. Під час спільного проживання позивач та ОСОБА_6 вели спільно господарство та здійснювали спільні витрати, придбавали майно спільними коштами та здійснювали його покращення спільною працею в інтересах сім`ї, спільно брали участь у витратах на утримання житла та його ремонт, загалом, мали усталені відносини, притаманні подружжю. Після смерті ОСОБА_6 всі дії щодо його поховання здійснювалась за кошти і зусиллями позивача.

Під час спільного проживання однією сім`єю Позивача та ОСОБА_6 , ними було набуто наступне майно:

- земельну ділянку площею 0,283 ґа та збудований на ній будинок АДРЕСА_1 ;

- квартиру АДРЕСА_3 (та проведено капітальний ремонт);

- автомобіль ВАЗ 2105, випуск 1982 року випуску;

- депозитні вклади в ПАТ «КБ «ГЛОБУС»; АТ «БАНК СІЧ»; АБ «УКРГАЗБАНК»; АТ «БАНК ФОРВАРД» та в період СССР - в АТ «Ощадбанк».

Крім того, у власності ОСОБА_6 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, наявний житловий будинок АДРЕСА_2 , який розташованій на земельній ділянці площею 0,1465 га. Спільними зусиллями та за спільні кошти Позивача та ОСОБА_6 було проведено у вказаному будинку капітальний ремонт (внутрішній та зовнішній). Спільними коштами здійснювалися (та здійснюються по цей час) сплати обов`язкових платежів щодо цього майна.

Починаючи з 1985 року ОСОБА_6 тяжко хворів. В останні роки життя ОСОБА_6 хвороби прогресували, що призвело до його смерті. Згідно довідки № 443 від ІНФОРМАЦІЯ_4 про причину смерті, яка видана Київською міською клінічною лікарнею, причина смерті - хвороба, пов`язана з вірусом COVID-19, цукровий діабет. Враховуючи той факт, що позивач протягом всього спільного проживання з померлим ОСОБА_6 (близько 35 років), а, особливо, останні декілька років до його смерті, коли хвороба прогресувала, піклувалася про його благополуччя, надавала йому невідкладну допомогу, яка носила як матеріальне так і нематеріальне (душевне) вираження, зважаючи на викладені вище в позовній заяві обставини, позивач переконана, що наявні всі підстави для задоволення позовних вимог в частині одержання позивачем права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги спадкування.

Відповідач-2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що відсутні підстави для встановлення факту спільного проживання у період з 1981 року до 01 січня 2004 року. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 року (день смерті останнього) позивачем також не доведено в позовній заяві. Факт проведення ремонту, перепланування у період проживання сторін однією сім`єю без шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності. Вважає, що Позивач не довела, що спірне майно було придбано сторонами за спільні кошти, тобто, що джерело набуття цього майна було спільним. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання позивачем в 2020 році коштів на поповнення мобільного телефону самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Позивач подав до суду відповідь на відзив відповідача-2.

Відповідач-1 правом на подання відзиву не скористався.

В судовому засіданні, яке відбулось 13.02.2024 року, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

В судовому засіданні, яке відбулось 13.02.2024 року, представник відповідача-1 не заперечив проти задоволення позовних вимог.

В судове засідання, яке відбулось 13.02.2024 року, відповідач-2 не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання здійснювалося технічним засобом.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України).

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача-1, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в 1981 році ОСОБА_3 познайомилася з померлим ОСОБА_6 .

Від попереднього шлюбу ОСОБА_6 має доньку - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_3 та ОСОБА_6 народилась донька - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 після тривалої тяжкої хвороби ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .

Факт знайомстваОСОБА_3 та ОСОБА_6 у 1981 році підтвердила допитана у судовому засіданні свідокОСОБА_8 , зазначила, що знала ОСОБА_6 більше 50-ти років, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 жили разом, як чоловік і жінка, вели спільне господарство близько 30 років.

Факт знайомстваОСОБА_3 та ОСОБА_6 у 1981 році підтвердила допитана у судовому засіданні свідокОСОБА_9 , зазначила, що знала сім`ю з 1981 року, ОСОБА_6 спілкувався з дочкою, допомагав їй, ОСОБА_6 був художником. Знає, що позивач працювала з ОСОБА_6 з 1981 року. Зазначила, що ОСОБА_6 були ще жінки, з 1981 року проживав з позивачкою, з 2003 року проживав з ОСОБА_10 .

Факт знайомстваОСОБА_3 та ОСОБА_6 підтвердила допитана у судовому засіданні свідокОСОБА_11 , зазначила, що працювала з ними разом з 1992 року, їздили разом на дачу, це були сімейні відносини, разом здійснювали витрати, бачились на роботі, були разом на відпочинку біля Ялти, свідок їздила з ними на дачу у Верем`ї.

Факт знайомстваОСОБА_3 та ОСОБА_6 у 1981 році підтвердила допитана у судовому засіданні свідокОСОБА_12 , яка знала ОСОБА_6 з 1981 року, та те, що він проживав разом з ОСОБА_3 , побудував дачу разом з нею.

Факт знайомстваОСОБА_3 та ОСОБА_6 підтвердила допитана у судовому засіданні свідокОСОБА_13 , зазначила, що познайомилась з ними на початку 1989 року, були сусідами, разом їздили на роботу з ними зранку, на її думку це була сім`я, разом приносили продукти, ліки.

Факт знайомстваОСОБА_3 та ОСОБА_6 підтвердила допитана у судовому засіданні свідокОСОБА_14 , зазначила, що були сусідами з 1988 року, були в дружніх відносинах, це була сім`я, яка була зразковою, позивач завжди допомагала ОСОБА_6 коли він лежав в лікарні, та займалась його похованням.

Факт знайомстваОСОБА_3 та ОСОБА_6 підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 , зазначив, що ОСОБА_6 жив в центрі, там де йому подобалось, іноді приходив до сестри, проживав у своїй однокімнатній квартирі. На питання чи можна назвати, що ОСОБА_16 проживав однією сім`єю з позивачкою, свідок відповідає: він любив сам проводити час. Жив сам для себе. Відносини його і Уніковської характеризує, що ОСОБА_6 завжди сам. Декілька раз свідок з ОСОБА_6 їздили на будівництво будинку, який другий будував для себе. Дочка поїхала за кордон з дітьми. Більше ОСОБА_17 нічого не говорив за дітей. На питання щодо майна, відповідь: гараж, машина, однокімнатна квартира і в селі батьківська хата, яка перейшла в спадок. Працювали разом. Знає ОСОБА_3 , оскільки вона працювала у ОСОБА_6 , після роботи не бачив ОСОБА_18 разом з ОСОБА_16 . ОСОБА_16 проживав в центрі в однокімнатній квартирі. Останній раз бачив ОСОБА_19 коли той збирався в лікарню на операцію. Працювали в 80-х роках разом на роботі, після не працювали. Проживав, як стверджує свідок ОСОБА_16 , по АДРЕСА_6 , але точно не пам`ятає. Був тричі в гостях у квартирі та що в центрі за життя і ще в селі до батьківської хати багато раз їхали разом. Там де будинок в Обухівському районні раза 4 були більше 10 років назад. Уніковську дуже давно бачив. Останні роки час не проводили, захворів не пам`ятає коли. Свідок був 6 років в Торонто з 2013 року. Коли був в Києві часто зустрічались.

Отже, факт спільного проживання підтверджується доведеним показаннями свідків в частині того, що до спільного проживанняОСОБА_3 та ОСОБА_6 проживали разом як одна сім`я.

Як вбачається із копії державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,283 ґа, ОСОБА_6 зареєстрував за собою право власності 09.03.1999 року.

Як вбачається із копії свідоцтва про право власності житлового будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 зареєстрував за собою право власності 04.12.1996 року.

Як вбачається із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, домоволодіння, який знаходиться по АДРЕСА_2 та який розташованій на земельній ділянці площею 0,1465 ґа кадастровий № :01:005:0011, право власності за ОСОБА_6 зареєстроване 23.06.2008, на підставі свідоцтва про право на спадщину серії Р №2120 від 11.11.1998 року.

Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на житло від 19.01.1994 року, квартира АДРЕСА_3 , зареєстроване за ОСОБА_6 на підставі розпорядження (наказу) від 18.01.1994 року №7389.

Як вбачається із копії технічного паспорту автомобіля серії НОМЕР_5 , автомобіль ВАЗ 2105, випуск 1982 року випуску, кузов НОМЕР_2 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_6 23.06.1989 року.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 3 СК України, сім ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом 1 таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають одне сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час стильного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави Сімейного кодексу у країни.

Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється і на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що с об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або договором.

Пленум Верховного Суду України у Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним до 01.01.2004, було визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

При цьому пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 проживали однієї сім`єю, що має значення для вирішення питання застосування вказаних вище норм права.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов висновку про наявність підстав встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по дату смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив, тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

З огляду на те, що судом встановлено проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року, а також дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання з позивачем права власності на майно, не підлягає задоволенню з огляду на те, що спірне майно було придбано ОСОБА_6 до 01 січня 2004 року, тобто до встановленого факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу, а тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Крім того, суд звертає увагу, що позивачем не доведено належним чином та не надано до суду доказів на підтвердження відкритих за період з 01 січня 2004 року по 17 листопада 2020 ОСОБА_6 депозитних рахунків в банківських установах, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Крім того, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання за ОСОБА_3 права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 разом із спадкоємцями першої черги спадкування, є похідною вимогою від попередніх, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Згідно з частиною першою статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 259, 265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про встановлення факту шлюбних відносин, визнання майна спільною власністю, зміна черговості спадкування - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в період з 01.01.2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_4.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: