Номер провадження 2-о/754/197/24
Справа №754/4194/24
РІШЕННЯ

Іменем України

10 квітня 2024 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Негірьової О.Д.

за участю:

заявниці ОСОБА_1

заінтересованої особи ОСОБА_2

представника заінтересованої особи - адвоката Гресіка С.В.

представника заінтересованої особи Гуменної В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, стосовно ОСОБА_2 внаслідок вчинення систематичного психологічного, насильства.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22.03.2024 відкрито провадження по зазначеній вище справі.

Заява обґрунтована тим, що з 16.04.2005 по 16.02.2022 заявниця перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак зловживання алкогольними напоями ОСОБА_2 стало головною причиною розірвання шлюбу. Постійне вживання алкогольних напоїв привело до неадекватної поведінки ОСОБА_2 , яка іноді мала характер домашнього насильства, а саме нецензурної лайки, образи в сексуальному контексті, погрози, тобто грубе порушення правил співжиття. Всі ці дії відбувалися у присутності дитини. З 14.05.2023 ОСОБА_2 не мешкає разом з заявницею та дитиною, але періодично сам та за допомогою своєї нової дружини проводить психологічний тиск на дитину, що призвело до блокування ОСОБА_2 по всіх канал зв`язку з боку дитини. Всі дії з боку ОСОБА_2 викликають у заявниці занепокоєння про фізичну та психологічну безпеку по відношенню до неї та дитини. Враховуючи зазначене просить суд заборонити ОСОБА_2 перебувати в місцях спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 ; обмежити спілкування з постраждалою дитиною - ОСОБА_3 ; заборонити наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 та її дитини; заборонити вести листування, телефонні переговори з дитиною, або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

У судових засіданнях ОСОБА_1 заявлені вимоги про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 підтримала, просила задовольнити з підстав викладених у заяві.

У судових засіданнях ОСОБА_2 та його представник - адвокат Гресік С.В. зазначали, що заявлені вимоги не визнають, оскільки ОСОБА_2 ніколи не вчиняв домашнього насильства по відношенню до заявниці, а тим паче до дитини. З дитиною завжди були добрі та дружні стосунки. Пояснювали, що ОСОБА_1 подала зазначену заяву тільки тому, що ОСОБА_2 вирішив здійснити поділ майна подружжя та подав до суду позовну заяву. Також надали копії постанов суду про закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП. Просили суд відмовити в задоволені заяви.

Представник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні просили врахувати інтереси дитини під час ухвалення рішення. Зазначали, що родина на обліку не знаходиться, мати дитини не зверталась до Служби з заявами щодо насильства в сім`ї та над дитиною.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом враховані та виконані приписи ст. 294 ЦПК України, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені ІV розділом.

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, заслухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов до такого висновку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 16.04.2005 по 16.02.2022 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Яготинського районного суду Київської області від 16.02.2022. Під час проживання у сторін народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . З 14.05.2023 стосунки сторін погіршилися, вони перестали проживати разом в одному помешканні та нині мешкають окремо.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_1 власниця (приватна) квартири АДРЕСА_2 .

Також, судом установлено, що в провадженні Деснянського районного суду м.Києва знаходить справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Заявниця звернулася до суду з заявою про видачу відносно ОСОБА_2 обмежувального припису строком на шість місяців з підстав застосування останнього по відношенню до неї та дитини психологічного, насильства, яке проявляється в принижені честі та гідності, моральному тиску, переслідуванні.

Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Правовідносини, що склалися між учасниками справи, зокрема між заявницею ОСОБА_1 та заінтересованою особою ОСОБА_2 регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні.

07.11.2011 Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07.12.2017 прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь;

економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, моржування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Судом установлено, що всі долучені до матеріалів справи документи на які посилаються заявниця свідчать про те, що заявниця ОСОБА_1 зверталася до державних органів з повідомленням щодо домашнього насильства.

Проте, зазначені докази не містять підтверджуючий інформації щодо домашнього насильства, а саме: Постановами Деснянського районного суду міста Києва від 08.06.2023, закрити провадження по справам про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП, як щодо ОСОБА_1 так і дочки ОСОБА_3 .

Крім того, зі змісту електронних копій на флеш-носії (засвідчена електронним підписом ОСОБА_1 ), яка була досліджена судом в судовому засіданні, зміст не містить даних щодо фізичного та психологічного насильства по відношенню до дитини ОСОБА_3 . Однак відображає неприязні стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які виражаються у вживання нецензурної лексиці з боку ОСОБА_2 . Водночас з електронних копій не вбачається будь-яких погроз з баку ОСОБА_2 по відношенню до заявниці та дитини, також відсутні будь-які дії з яких можливо було б встановити або мати натяк в майбутньому фізичного насильства по відношенню до заявниці або дитини.

Також, суд не має можливості, встановити, що теперішня дружина ОСОБА_2 вчиняє психологічне насильство по відношення до дитини ОСОБА_3 за вказівкою ОСОБА_2 , таких доказів суду не надано.

Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суду необхідно встановити, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дати їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів щоб запобігти домашньому насильству в подальшому.

Відповідно до п.7, 9 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Судом установлено, що між сторонами існують не приязні стосунки, однак з огляду на встановлені судом обставини та за результатами судового розгляду не встановлено, що ОСОБА_2 чинить відносно ОСОБА_1 та дитини ОСОБА_3 психологічне або фізичне насильство щодо запобігання якому у суду були б підстави застосувати положення чинного Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

За встановлених судом обставин, відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є такими за умови яких суд дійшов би до висновку про наявність домашнього насильства та необхідність застосування відносно ОСОБА_2 обмежувальних приписів з метою протидії домашньому насильству відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а відтак заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають задоволенню судом.

З огляду на висновки суду, про відсутність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявниця була звільнена при зверненні до суду з заявою про видачу обмежувального припису відповідно до правил ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству, статтями 141, 294, 350-1 - 350-8 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про видачу обмежувального припису - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНП НОМЕР_2 , місце проживання/реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Заінтересовані особи:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНП НОМЕР_3 , місце реєстрації за адресою:

АДРЕСА_3 у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, місцезнаходженя за адресою: м.Київ, проспект Червоної Калини, 21-Г, .

Повний текст складено та підписано 10.04.2024.

Суддя В.В.Бабко