Провадження №2/522/2774/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

за участю секретаря Міщенко О.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Гузь Г.В. 22.08.2023 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідач з якою позивач мешкав та має спільну дитину, з грудня 2022 року почала публікувати в соціальних мережах на свої сторінці повідомлення з недостовірної інформації відносно нього, що порочить честь, гідність та ділову репутацію. Також надала недопустиму оцінку його особистості та стану здоров`я, вказала, що позивач викрав їх дитину, вивіз до республіки Молдова без її дозволу, часто перебуває в неадекватному стані та погрожує відповідачу на очах дитини.

При цьому, позивач з відповідачем і їх дитиною виїхали разом. Позивачем здійснюється повне утримання дитини, він займається її вихованням, розвитком та здоров`ям. Поширенням вказаної інформації відповідач створила негативну соціальну оцінку особі ОСОБА_1 в очах оточуючих. Тому позивач вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо нього, відповідачем завдано шкоди його немайновим інтересам, порушивши його гідність, честь та ділову репутацію.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2023 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

06 грудня 2023 року до канцелярії суду відповідач надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в позовних вимогах повністю, з підстав викладених у відзиві.

22 лютого 2024 року до суду від представника ОСОБА_1 адвоката Гузь Г.В. надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання без участі позивача та його представника, у зв`язку з тим, що позивач перебуває за межами України, а його представник хворіє.

22 лютого 2024 року від відповідача надійшла заява про проведення судового засідання на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

У разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного висновку:

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦП України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом були встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_2 народилась дитина ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, яка міститься в матеріалах справи.

Як вбачається з матеріалів справи, в соціальній мережі «Instagram» було опубліковано два повідомлення (пости), наступного змісту (мовою оригіналу):

« ІНФОРМАЦІЯ_2 в 18:30 мой бывший сожитель ОСОБА_4 07.10.1989 украл нашу общую дочь ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 без моего согласия!!! Так же с ним находилась его мать ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 27.12.2022 - ОСОБА_7 (Я,дочь ОСОБА_8 ) находились в клинике ОСОБА_9 по адресу АДРЕСА_1 в отделении интенсивной терапии у отца ОСОБА_10 . ОСОБА_10 попросил взять ОСОБА_11 проведать своего отца. Меня туда не пустили, так как я не родственник ОСОБА_12 вдвоем зашли в отделение, я их ждала у двери, но они выбежали через черный ход(лифт для пациентов) куда мне не было доступа.

Ребенок в опасности,так как ни ОСОБА_10 ни его мать им не занимались и не знают как с ней обращаться.Она с рождения и по вчерашний день была каждый день со мной Я переживаю за психическое состояние ребенка, что она кушает, как и где она спит!!

Отец ребенка очень часто пребывает в неадекватном состоянии,так же он является инвалидом, я боюсь что с ребенком что-то может случиться!

На данный момент они находятся в Молдавии в Кишиневе, но он угрожал увезти ее в Израиль в Тель-Авив, так как он является гражданином и Украины и ОСОБА_13 и может ей сделать гражданство ОСОБА_13 и я свою дочь от туда не вывезу

Очень прошу помочь мне и распространить эту информацию, так как ребенок остался без матери.

Во все службы Украины я подала заявление и так же подала заявление в Молдавии

Таким людям как они нельзя доверять детей!».

«09.04.2022 ОСОБА_10 вывезли в Кишинев. 12 апреля по октябрь 2022 мы действительно все вместе проживали в Кишиневе,Молдавия.

Мы бежали за ним, так как он был в уголовном розыске по делу о сепаратизме.Бежали за ним,из за того что к нам домой ворвались 10 человек СБУ с автоматами,щитами и дубинками,а я одна с годовалым только ребенком на руках. Это страшно,ребенок очень испугался,а я боялась за нас двоих.

После этой ситуации дочь не слазила с моих рук в прямом смысле слова 4 дня.На тот момент отношения у меня с ОСОБА_10 были уже никакие, так скажем.Мы просто сожительствовали вместе ради такой прекрасной девочки,я многое терпела,хотя наверно не стоило.

С 30.09-01.10.2022 у нас с ним произошел страшный конфликт и я решила что ребенок не должен наблюдать насилие со стороны отца к матери(наблюдать полицию и скорую помощь дома)и в эту же ночь я забрала дочь и уехала домой в Одессу. Он постоянно угрожал мне, что если я обращусь в полицию то будет еще хуже и он заберёт дочь. 10 ноября он вернулся в Одессу,следил за нами,хотел ее украсть,но у него не вышло Он уверял меня что этого делать никогда не будет. У меня и у дочери был шок,ребенок начала плохо спать по ночам. Прошла неделя и я хотела решить все мирным способом,потому что переживала за состояние дочки и я за то чтобы у ребенка было 2 родителя,вне зависимости какие между ними отношения.

Мы договорились видеться (гулять,играться) втроем,так как я не доверяю ему ребенка без моего присутствия. Я не препятствовала общению с ней(есть фото,видео с камер наблюдения где мы проводили время). Утверждал что не заберёт ее,что не хочет чтоб у ребенка не было матери.

Как оказалось он сделал дубликат свидетельства о рождении. В укр загран она у него вписана. Я никакие документы о выезде ребенка за границу не подписывала!Я не даю разрешение на оформление других документов моей дочке!

Их пока еще ищут. Очень прошу, кто в Молдавии,Румынии, Тель-Авиве если вы их где то видели-сообщите мне пожалуйста!».

Позивач, вважаючи подібні висловлювання недостовірними та такими, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію, змушений був звернутися до суду з вказаною позовною заявою та просить суд визнати зазначену вище інформацію недостовірною та зобов`язати її спростувати.

Позивач посилається на опубліковану інформацію, яка була поширена про нього в мережі інтернет, переглянута значним колом читачів та містить фактичні твердження, оскільки в ній зазначено про порушення ним норм чинного законодавства, що створює негативне враження про позивача, що в свою чергу руйнує оцінку його честі, гідності, ділової репутації, а тому поширення такої інформації однозначно негативно впливає на суспільну оцінку.

Факт висловлення оспорюваної інформації відповідачем під час розгляду справи не був спростований.

Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

За положеннями ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Отже, саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Із змісту ст. 201 ЦК України вбачається, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про інформацію», приписи якої кореспондуються з частиною 1 ст. 200 ЦК України, під інформацією розуміються будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

У відповідності до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з ч.ч. 2 та 3 ст. 34 Конституції України і ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Аналогічний правовий висновок зазначено в постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

У цій категорії справ суду необхідно надати оцінку балансу права особи, зокрема преси, на свободу вираження поглядів, а також права особи на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Підставою для втручання у право на свободу вираження поглядів, для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, достовірність інформації, наслідки її поширення.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

За положеннями ч. 2 ст. 29 Закону України «Про інформацію» предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідач на підтвердження своєї позиції надала суду докази її звернення до правоохоронних органів, як України, так республіки Молдова, з перекладом українською мовою за фактом викрадення її дитини.

Так, згідно з витягом з ЄРДР 27 грудня 2022 року ОСОБА_2 звернулась з заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КПК України щодо зникнення безвісти ОСОБА_3 , яку ймовірно міг забрати ОСОБА_1 , який є біологічним батьком ОСОБА_3 , номер кримінального провадження 0001478.

Крім того, долучено ілюстації зображень з камер відеоспостереження, на яких зображено особу чоловічої статі з дитиною на руках, тощо.

21 березня 2023 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

22 березня 2023 року постановою старшого оперуповноваженого карного розшуку ОСОБА_14 визнано гр. ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 потерпілою у кримінальному провадженні щодо перетину кордону неповнолітньою дитиною без згоди матері.

18 квітня 2023 року старшим слідчім Центру боротьби з торгівлею людьми Національного слідчого інспекторату Генерального інспекторату поліції Ткаченко В. складено протокол про завершення спеціального слідчого заходу з прослуховування та запису розмов, на яких вбачається зухвале, неприязне спілкування осіб з твердженнями, які можуть трактуватись відповідними органами, як погрози життю та здоров`ю особи.

16 жовтня 2023 року Генеральним Інспекторатом Прикордонної Поліції МВС Республіки Молдова надано ОСОБА_2 відповідь про виїзд ОСОБА_16 01.09.2023 року в пункті контролю перетину кордону « ОСОБА_17 ».

Отже, твердження та судження відповідача, викладені в оскаржуваній публікації є такими, що ґрунтуються на підставі наданих доказів, а тому можуть свідчити про достовірність.

Відповідно до частини другої статті 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України 2004 року обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

У своєму відзиві відповідач визнає, що є автором публікації в соціальній мережі, а тому, з врахуванням положень ст. 82 ЦПК України, даний факт не підлягає доказуванню.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.07.2020 року в справі №200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.05.2020 року у справі №757/32917/17-ц (провадження № 61-4421св19) зазначено, що: «розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. Крім того, аналіз національного законодавства та ст.10Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08.07.1986 року).

За приписами ст.30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеногост. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року.

Питання про визначення ствердження як факту або оціночного судження знаходиться у сфері свободи розсуду національного суду.

Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу на необхідність розмежування твердження про факти та оціночні судження, підкреслюючи, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (справа «Лінгенс проти Австрії», рішення від 08 липня 1986 року, п.46).

Розвиваючи ці положення у справі «Ліндон, Очаковські-Лоран та Жулі проти Франції», Європейський суд з прав людини нагадав, що для того, щоб оцінити виправданість оспорюваного висловлювання, необхідно провести різницю між твердженнями про факти і оціночні судження. У той час як реальність фактів може бути продемонстрована, правдивість оціночних суджень не може бути предметом доведення. Вимогу довести правдивість оціночного судження неможливо виконати, це порушує саме право на вільне вираження думки, яке є найважливішим елементом права, гарантованого ст.10 Конвенції. Класифікація висловлювання як твердження про факт або оціночного судження являє собою питання, яке перш за все знаходиться в рамках свободи розсуду національних органів влади, зокрема національних судів. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, воно повинно бути підтримано достатньою фактичною підставою, за відсутності якої воно буде визнано таким, що виходить за належні рамки (справа «Ліндон, Очаковські та Жулі проти Франції», рішення від 22 жовтня 2007 року, п.55).

Відповідно до п. 9, 11 Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи - відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова числужбова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов`язки цієї особи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому статтею 36 ЦПК.

Відповідно до ст. 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється ст. 10 Конвенції.

Однак, навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.

Саме такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 643/13286/19 від 22.09.2021 року.

В п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 р. за № 1 зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

В свою чергу, у ході розгляду даної справи відповідачем, у порядку статті 81 ЦПК України, було надано суду належні і допустимі доказів достовірності поширеної інформації, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин.

У законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню (статті 47-1 Закону України «Про інформацію»).

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Отже, покладений на відповідача обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, на думку суду, виконано.

У той же час, відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Відтак, на переконання суду, поширена відповідачем інформація не може вважатись фактичним твердженнями, а є оціночними судженнями.

Згідно з статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Враховуючи, що під час судового розгляду встановлено, що дитина дійсно була вивезена за межі України, без згоди матері, що стало підставою для звернення відповідача до відповідних органів, суд дійшов висновку про те, що поширена відносно позивача в соціальній мережі інформація є власними критичними судженнями її автора, вираженням його суб`єктивної думки й поглядів, тому така інформація не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості відповідно ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію».

Поширена інформація не порушує особисті немайнові права на повагу до гідності, честі та ділової репутації позивача, оскільки така інформація є висловлюванням, що не може бути витлумачене як таке, що містить фактичні дані.

З огляду на те, що із наданої позивачем доказів не вбачається приниження відповідачем його честі, гідності та ділової репутації, а лише висловлювання відповідача, яке є вираженням суб`єктивної думки і погляду автора, а отже, відповідно до ст.277 ЦК України та ст.30 Закону України «Про інформацію» такі судження не підлягають спростуванню та не можуть бути визнані судом недостовірними.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже в обов`язок позивача входить довести обставини зазначені позові, як підстави обґрунтування позовних вимог.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вказані обставини позивачем не доведено належними та допустимими доказами, а також не спростовано доводів відповідача.

Відтак, позивачем не доведено порушення його прав відповідачем, а тому, з підстав заявлених позивачем, позов задоволено бути не може.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до ч.ч.5,6 ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

За таких обставин, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження, а відтак задоволенню не підлягають.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, у разі відмови в позові - на позивача. Тому, понесені позивачем судові витрати, з огляду на відмову в задоволенні позову, стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.6,7,10-13, 18, 76-81,89, 141, 258, 259, 263-265,268,273,274,279,352-353 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації - залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 27.02.2024 року.

Суддя