Постанова

Іменем України

07 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 454/4357/21

провадження № 61-15228св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - приватний нотаріус Червоноградського нотаріального округу Львівської області Сироїд Галина Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Червоноградського нотаріального округу Львівської області Сироїд Галина Іванівна, про визнання договору дарування квартири удаваним правочином та поділ майна подружжя

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила: визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 28 квітня 2012 року приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г. І., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з метою приховування дійсного правочину - договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості; визнати, що 28 квітня 2012 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 фактично було укладено договір купівлі-продажу цієї квартири; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя; у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на 1/2 частини вказаної квартири.

Підставою позовних вимог ОСОБА_1 зазначала те, що 14 червня 2008 року між нею і ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 03 листопада 2021 року розірвано.

При проведенні поділу спільно нажитого майна вона дізналася, що на підставі договору дарування від 20 квітня 2012 року її чоловік отримав у дар від ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Проте позивач уважає, що оспорюваний договір дарування є удаваним правочином, оскільки вчинений з метою приховання договору купівлі-продажу, враховуючи, що 17 травня 2011 року ОСОБА_2 і приватний підприємець ОСОБА_3 уклали договір про дольову участь у будівництві житлового будинку, за умовами якого приватний підприємець зобов`язалася надати ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , східної орієнтації, загальною площею 47,9 кв. м, а її чоловік - оплатити вартість квартири, попередня базова ціна якої становила 28 740,00 дол. США. Договір дарування було укладено після сплати всіх пайових внесків, що свідчить про спрямованість дійсної волі сторін на вчинення договору купівлі-продажу квартири.

Оскільки спірна квартира набута її чоловіком у власність у період перебування у шлюбі, то це майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Справу суди розглядали неодноразово.

Сокальський районний суд Львівської області заочним рішенням від 14 вересня 2022 року у складі судді Фарина Л. Ю., з урахуванням ухвали цього суду від 17 жовтня 2022 року про виправлення описки, в задоволенні позову відмовив.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач не довела, що воля сторін спірного договору дарування була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цим правочином, а також наявності у них мети приховати вчинення договору купівлі-продажу. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України спірна квартира не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки хоча набута ОСОБА_2 під час шлюбу, але на підставі договору дарування.

Львівський апеляційний суд постановою від 22 грудня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чернявського Р. І. задовольнив. Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 вересня 2022 року скасував, ухвалив нове судове рішення про задоволення позову. Визнав удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 28 квітня 2012 року приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г. І., укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Визнав, що 20 квітня 2012 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 фактично було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Визнав цю квартиру спільним майном подружжя. У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку цієї квартири. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що за договором на дольову участь у будівництві житлового будинку на АДРЕСА_3 ОСОБА_2 набув майнові права на спірну квартиру, які не є правом власності, а лише наділяють його правом у майбутньому отримати у власність визначене цим договором майно. Однак право вланості на спірну квартиру було оформлене за ОСОБА_3 , яка відчужила її ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 20 квітня 2012 року. Разом із цим на виконання умов договору на дольову участь у будівництві ОСОБА_2 сплачував грошові кошти, що суперечить правовій суті договору дарування. Отже, факт отримання ПП ОСОБА_3 грошових коштів у рахунок оплати вартості спірної квартири свідчить, що сторони договору дарування мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу. Таким чином, спірний договір дарування є удаваним, оскільки укладений з метою приховання договору купівлі-продажу квартири. Враховуючи, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 28 квітня 2012 року, тобто під час його перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , і таке майно фактично набуте ним на підставі договору купівлі-продажу, є підстави для визнання квартири спільною сумісною власністю та її поділу між колишнім подружжям у рівних частках.

Верховний Суд постановою від 26 травня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, щоапеляційний суд розглянув і вирішив справу за відсутності ОСОБА_2 , тоді як немає відомостей про його належне повідомлення про час та місце розгляду справи, про що він зазначив у касаційній скарзі, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Львівський апеляційний суд постановою від 21 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 вересня 2022 року скасував, ухвалив нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив. Визнав удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г. І. 28 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Визнав, що між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 20 квітня 2012 року фактично було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. Визнав цю квартиру спільним майном подружжя та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку цієї квартири. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що за договором на дольову участь у будівництві ОСОБА_2 набув майнові права на спірну квартиру. Як власник спірної квартири, ОСОБА_3 відчужила це майно ОСОБА_2 на підставі договору дарування, однак на виконання умов договору на дольову участь у будівництві ОСОБА_2 сплачував грошові кошти, що суперечить правовій суті договору дарування. Отже, факт отримання приватним підприємцем ОСОБА_3 грошових коштів у рахунок оплати вартості відчужуваної квартири свідчить про те, що сторони договору дарування мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу. Таким чином, спірний договір дарування є удаваним, оскільки укладений з метою приховання договору купівлі-продажу квартири. Враховуючи, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 28 квітня 2012 року, тобто під час його перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , і таке майно фактично набуте ним на підставі договору купівлі-продажу, є підстави для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та її поділу між колишнім подружжям у рівних частках.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 19 жовтня 2023 року, ОСОБА_2 просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 21 вересня 2023 рок та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 14 серпня 2019 року у справі № 369/11750/15, від 29 січня 2020 року у справі № 711/2892/19, від 13 лютого 2020 року у справі № 761/12145/17, від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15, від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17, від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17, від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Касаційна скарга мотивована порушенням апеляційним судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права. Апеляційний суд неналежно оцінив наявні у справі докази, в результаті чого дійшов помилкових висновків щодо набуття спірної квартири в період шлюбу.

Апеляційний суд помилково послався на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03 листопада 2021 року у справі про розлучення, в якому зазначена дата укладення шлюбу між сторонами - 14 червня 2008 року, що не відповідає дійсності, на чому його представник неодноразово в судовому засіданні наголошував та додав докази про те, що датою укладення шлюбу між сторонами у цій справі є 14 червня 2011 року. Від встановлення дати укладення шлюбу залежить правильність вирішення цієї справи, адже договір про дольову участь у будівництві укладено до укладення шлюбу, основну частину коштів на виконання умов цього договору також внесено до шлюбу, а решта коштів були його власними, тому квартира є його особистою приватною власністю і не має статусу спільного сумісного майна, набутого під час шлюбу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

07 листопада 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2024 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 травня 2011 року між ОСОБА_2 і приватним підприємцем ОСОБА_3 укладено договір про дольову участь у будівництві житлового будинку на АДРЕСА_3 , зокрема, однокімнатної квартири № 15 на 2 поверсі в під`їзді № 2 , загальною площею 47,9 кв. м.

ОСОБА_2 надав у позику ОСОБА_4 грошові кошти, зокрема, 17 травня 2011 року - 8 000, 00 дол. США та 8 000,00 євро, 29 червня 2011 року - 3 000,00 дол. США, 01 грудня 2011 року - 16 500,00 грн, 23 січня 2012 року - 16 000,00 грн, 08 серпня 2012 року - 5 000,00 грн, 30 листопада 2012 року - 14 620,00 грн.

12 квітня 2012 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 28 квітня 2012 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (стаття 717 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони правочину діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Пред`являючи позов про визнання договору дарування удаваним з тих підстав, що насправді було укладено договір купівлі-продажу, позивач мала довести, що всі сторони договору мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу, зокрема, факт отримання продавцем коштів за відчужуване майно.

Згідно з пунктом 4.1 договору від 17 травня 2011 року № 50 на дольову участь у будівництві житлового будинку, укладеного між ПП ОСОБА_3 (сторона 1) і ОСОБА_2 (сторона 2), дольові внески сплачуються особисто стороні 1 під розписку. За бажанням сторони 2 можливе нотаріальне укладення договору позички.

Матеріали справи не містять доказів отримання ПП ОСОБА_3 дольових внесків за вказаним договором. Натомість докази про передачу відповідачем коштів у позику іншій особі - ОСОБА_4 , такими не є.

Змагальність сторін є одним з основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування недійсності правочину покладається на позивача.

Встановивши, що позивач не довела належними і допустимими доказами, що при укладенні оспорюваного правочину воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цим правочином, наявність мети приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином, суд першої інстанції оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспореного правочину удаваним. Оскільки спірна квартира набута відповідачем на підставі договору дарування, тому відповідно до статті 57 СК України є його особистою власністю та поділу не підлягає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не встановив спрямованість волі сторін договору дарування на встановлення цивільно-правових відносин та настання прав і обов`язків, характерних для договору купівлі-продажу, а тому в апеляційного суду не було передбачених статтею 235 ЦК України підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним та поділу спірної квартири, як спільного майна подружжя.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Апеляційний суд помилково скасував рішення районного суду, здійснив переоцінку доказів, надану судом першої інстанції, при цьому не вказав, які норми процесуального права порушив районний суд.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд скасував законне рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, то сплачений ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 7 264,00 грн за подання касаційної скарги підлягає стягненню з позивача на його користь.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року скасувати, заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 вересня 2022 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 264,00 грн (сім тисяч двісті шістдесят чотири гривні 00 коп.) судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов