ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1584/24 Справа № 191/91/18 Суддя у 1-й інстанції - Костеленко Я.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, в якій подана апеляційна скарга Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», Банк), третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 07 травня 2007 року між нею та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник АТ КБ «ПриватБанк») був укладений кредитний договір № DNU0G100000187, а також договір іпотеки № DNU0G100000187, посвідчений приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Харченко О.А. Згідно пункту 33.2 договору іпотеки іпотекою забезпечується виконання позичальником іпотекодавця за вказаним кредитним договором по поверненню кредиту, наданого у вигляді непоновлюваної лінії в сумі 11 200,00 доларів США на строк з 07 травня 2007 року по 07 травня 2027 року включно. В іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1 . В розділі 4 договору іпотеки встановлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку», а саме відповідно до пункту 27 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя зокрема може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що останній повинен письмово повідомити іпотекодавця, для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

З отриманої 26 грудня 2017 року інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо вказаної квартири їй стало відомо про те, що 25 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. зареєстровано право власності на квартиру за ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 01 грудня 2016 року, індексний номер: 32672236.

Позивачка вважала вказане рішення державного реєстратора протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадян України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Отже, під час дії мораторію задоволення вимог кредиторів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, переданого громадянами України в забезпечення зобов`язань за споживчими кредитами в іноземній валюті, можливе виключно лише за їх згодою. Квартира позивачки повністю підпадає під дію мораторію, оскільки вона є предметом іпотеки, передана в іпотеку в якості забезпечення належного виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором, споживчий кредит отриманий в іноземній валюті, є єдиним постійним місцем проживання позивачки, у позивачки відсутнє інше нерухоме житлове майно, загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м. Своєї згоди на примусове стягнення предмету іпотеки позивачка не надавала і таке стягнення відбулося без її фактичної згоди в порушення вимог вказаного вище законодавства України.

Відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єкта оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Отже, обов`язковим та невід`ємним при набутті права власності на предмет іпотеки є оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Однак, як вбачається зі змісту інформаційної довідки № 109122358, в переліку документів, на підставі яких у банку нібито виникло право власності на предмет іпотеки, наведених і її змісті, є відсутнім документ про оцінку фактичної вартості предмета іпотеки, за якою було набуто право власності. Також у зазначеній інформаційній довідці відсутні відомості про розмір заборгованості за кредитним договором та про її безспірність, в рахунок погашення якої було здійснено задоволення вимог банку.

В порушення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційна справа включає документи у паперовій та електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Документи, на підставі яких проведено реєстраційні дії та які підлягають поверненню заявнику, зберігаються у реєстраційній справі у формі електронних копій документів, виготовлених шляхом сканування під час проведення реєстраційних дій. Надана виконкомом Синельниківської міської ради реєстраційна справа взагалі не містить договору іпотеки, який є необхідним для вчинення реєстраційних дій.

Докази отримання позивачем письмової вимоги відповідача є неналежними, оскільки підпис, що міститься в повідомленні про вручення поштового відправлення їй не належить.

Вважаючи, що набуття відповідачем права власності на спірне іпотечне майно було незаконним, уточнивши позовні вимоги, позивачка виклала вимоги про: скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32672236 від 01 грудня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , за відповідачем АТ КБ «ПриватБанк»; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 17761396 про державну реєстрацію права власності вказаної квартири за відповідачем та припинення права власності відповідача на вказану квартиру.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32672236 від 01 грудня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , за АТ КБ «ПриватБанк».

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 17761396 про державну реєстрацію права власності об`єкта нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , за АТ КБ «ПриватБанк», внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32672236 від 01 грудня 2016 року.

Припинено право власності АТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклало вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що Банк, враховуючи умови укладеного між сторонами договору іпотеки, звернувся з відповідною заявою до приватного нотаріуса для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, та згідно з Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень надав нотаріусу необхідний перелік документів для здійснення такої реєстрації, зокрема, договір іпотеки, повідомлення про усунення порушень, направлені на адресу позивачки з доказами вручення рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, які містять дані про їх отримання. Також посилається, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ КБ «ПриватБанк» здійснена за згодою позивачки, що висловлена у пункті 27 договору іпотеки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача, адвокат Пашніна Анна Володимирівна заперечила вимоги Банку. Обґрунтовувала відзив тим, що в рішенні суду дотримано положень чинного законодавства і доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 травня 2007 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 11 200,00 доларів США на строк з 07 травня 2007 року по 07 травня 2027 року включно у вигляді неповновлюваної кредитної лінії та зобов`язалася повернути кредит у вказаний строк щомісячними платежами в розмірі 147,03 доларів США зі сплатою за користування кредитом 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.9-10).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 07 травня 2007 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно умов якого позивачка передала в іпотеку АТ КБ «ПриватБанк» належне їй на праві власності нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 (а.с.11-13).

Пунктом 27 договору іпотеки встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що останній повинен письмово повідомити іпотекодавця, або шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

У пункті 22 договору іпотеки квартири зазначено, що у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору.

У пункті 22 частини 2 договору іпотеки передбачено, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі 50 % від його вартості згідно пункту 11 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною, вище зазначеної і цьому пункті. Пункт 11 договору іпотеки відсилає до пункту 33.4 цього договору, яким сторонами погоджено вартість предмета іпотеки в розмірі 70 700,00 грн.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26 грудня 2017 року вбачається, що 25 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. зареєстровано право власності на квартиру за АТ КБ «ПриватБанк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 01 грудня 2016 року, індексний номер: 32672236 (а.с.14-16).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності Банк не надав доказів, що підтверджують проведення оцінки спірного домоволодіння, у зв`язку з чим зробив висновок про порушення відповідачем процедури такого звернення (частина третя статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на час прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно частин першої-третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (частина третя статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19), на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначено, що «суди зробили обґрунтований висновок, що у матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_3 письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, правильно встановлено, що оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності (станом на 10 вересня 2016 року) не проводилась. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення».

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 16 червня 2021 року у справі № 761/11601/19 (провадження № 14-102цс21), повертаючи справу на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначила, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) однозначно висловлено правові висновки щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Відсутність оцінки предмету іпотеки на момент переходу права власності свідчить про порушення проведеної державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Подібні за змістом висновки, із посиланням на вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 11 червня 2020 року у справі № 914/953/19, від 12 серпня 2020 року у справі № 921/353/19. Наведене свідчить про те, що суди однаково застосовують висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у справах № 306/1224/16-ц, 306/2053/16-ц та приходять до подібних висновків про те, що відсутність оцінки предмета іпотеки на момент переходу права власності свідчить про порушення проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Вирішуючи спір, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки при проведенні реєстраційної дії щодо державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за АТ КБ «ПриватБанк» державний реєстратор прийняв рішення, яке не відповідає положенням частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку». Державна реєстрація права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем проведена за відсутності відомостей про вартість предмета іпотеки, визначену на момент такого набуття, що є підставою для скасування такої реєстрації.

Доводи апеляційної скарги про те, що Банк згідно з Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень надав державному реєстратору необхідний перелік документів для здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки частина третя статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначає необхідність наявності оцінки іпотечного майна саме на момент звернення стягнення на нього.

Встановлено, що матеріали цивільної справи та витребувані судом першої інстанції матеріали реєстраційної справи № 130 не містять обов`язкової для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки відповідної оцінки вартості предмету іпотеки.

Ціна предмета іпотеки на час вчинення реєстраційної дії (звернення стягнення на предмет іпотеки) визначена не була, що свідчить про недотримання положень частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на спірні правовідносини за таких підстав.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2022 року у справі № 638/17318/17 (провадження № 61-2093св22), зазначено, що «пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) викладено правовий висновок про те, що обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору.

З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

Висновки про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягає застосуванню навіть у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку містяться і в постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 201/7014/18 (провадження № 61-7373св20), від 30 вересня 2021 року у справі № 127/15802/15-ц (провадження № 61-16395св20)».

А тому доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 січня 2024 року.

Судді: