ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 травня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/2238/24

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/634/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова у складі судді Требух Н.В. від 26 лютого 2024 року, місце постановлення ухвали м.Чернігів, про передачу справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди до Новозаводського районного суду м.Чернігова,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Десянського районного суду м.Чернігова 26.02.2024 року дану цивільну справу №750/2238/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, було передано за підсудністю до Новозаводського районного суду м.Чернігова.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.02.2024 року, як передчасно винесену, та направити справу для продовження розгляду до Деснянського районного суду м.Чернігова. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 26.02.2024 року постановлена із порушенням норм цивільного процесуального права, без повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, і дана ухвала перешкоджає подальшому провадженню у справі. Апелянт зазначає, що звертаючись саме до Деснянського районного суду м. Чернігова із вказаним позовом до ОСОБА_2 , він виходив з тих обставин, що вже звертався до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом до ОСОБА_2 в іншій судовій справі про стягнення коштів, за яким Деснянським районним судом м.Чернігова було відкрито провадження, та винесено судове рішення, яке набрало законної сили. Апелянт стверджує, що у своєму письмовому відзиві по іншій вищевказаній справі відповідач ОСОБА_2 зазначив адресу свого місцезнаходження: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Деснянського району та підсудності Деснянського районного суду м.Чернігова. Посилаючись на п.9 статті 28 ЦПК України, апелянт вказує, що даний позов було подано ним до суду першої інстанції за останнім відомим йому фактичним місцем проживання відповідача, при цьому, позивачу відомо, що відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_2 , оскільки дана квартира не є придатною для житла. За доводами апелянта, у вказаній квартирі пошкоджено віконні перемички, віконні рами, вибито скло у вікнах квартири та під`їзду, і вона придатна до проживання тільки за умови відновлення вікон.

Згідно приписів ч.2 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.02.2024 року про передачу справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди до Новозаводського районного суду м.Чернігова, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається із матеріалів справи, учасники справи обізнані про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається з відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області від 22.02.2024 року, місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 (а.с.17).

Звертаючись до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначив у поданій позовній заяві, що фактичне місце проживання відповідача: АДРЕСА_1 (а.с.2-5).

Як вбачається із оскаржуваної ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.02.2024 року, передаючи дану цивільну справу №750/2238/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, до Новозаводського районного суду м.Чернігова, суд першої інстанції послався на положення ч.1 статті 27, п.1 ч.1 статті 31 ЦПК України. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області, місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до Новозаводського району м.Чернігова. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказана справа не належить до територіальної підсудності Деснянського районного суду м.Чернігова, і на підставі п.1 ч.1 статті 31 ЦПК України, дану цивільну справу №750/2238/24 необхідно передати на розгляд до Новозаводського районного суду м.Чернігова.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 26.02.2024 року про передачу даної справи №750/2238/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, до Новозаводського районного суду м.Чернігова, є необґрунтованим та таким, що не узгоджується із нормами права, які регулюють дані правовідносини, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 26.02.2024 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Приписами статті 55 Конституції України регламентовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У цивільному судочинстві діє принцип верховенства права, про що зазначено в п.1 ч.3 статті 2 ЦПК України. Цей принцип у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожній особі право на звернення до суду.

Європейський Суд з прав людини у справі Zand v.Austria від 12.10.1978 року вказав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачає усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...).

Практика Європейського Суду з прав людини при застосуванні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 року).

Згідно із ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 статті 15 ЦК України).

Згідно ч.1 статті 23 ЦПК України, усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою - четвертою цієї статті.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини від 23.02.2006 року №3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 статті 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається належний суд, тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського Суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини, застосовуються судами при розгляді справ, як джерело права.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ч.1 статті 8 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

За загальним правилом, якщо інше не встановлено ЦПК України, у відповідності до ч.1 статті 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до положень ч.6,ч.8,ч.9 статті 187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Отже, із ч.1 статті 27 та статті 187 ЦПК України слід зробити висновок, що для визначення підсудності справи значення має тільки зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи, а не її фактичне місце проживання.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в ухвалі від 11.02.2021 року у справі №520/5797/18.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 зазначив у поданій позовній заяві адресу фактичного місця проживання відповідача: АДРЕСА_1 (а.с.2-5).

Разом з тим, на підтвердження актуальності адреси місця проживання відповідача ОСОБА_2 , вказаної у позовній заяві, належних та достатніх доказів, у розумінні приписів статей: 77,80 ЦПК України, позивачем ОСОБА_1 суду першої інстанції надано не було.

При цьому, суд першої інстанції, виконуючи вимоги ч.6, ч.8 статті 187 ЦПК України, отримав відомості з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області, з яких вбачається, що місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.17,17,зворот).

Враховуючи викладене вище, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 26.02.2024 року відносно того, що відповідно до ч.1 статті 27 ЦПК України, дана справа не підсудна Деснянському районному суду м.Чернігова. Згідно ч.9 статті 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу. Відповідно до п.1 ч.1 статті 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. За даних обставин, судом першої інстанції було обґрунтовано передано справі №750/2238/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, до Новозаводського районного суду м.Чернігова.

В доводах апеляційної скарги апелянт, із посиланням на ч.9 статті 28 ЦПК України, вказує, що даний позов було подано ним до суду першої інстанції за останнім відомим йому фактичним місцем проживання відповідача, при цьому, позивачу відомо, що відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_2 , оскільки дана квартира не є придатною для житла. За доводами апелянта, у вказаній квартирі пошкоджено віконні перемички, віконні рами, вибито скло у вікнах квартири та під`їзду, і вона придатна до проживання тільки за умови відновлення вікон.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 26.02.2024 року, виходячи із наступного. Приписами ч.9 статті 28 ЦПК України регламентовано, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Однак, враховуючи, що судом першої інстанції встановлено зареєстроване місце проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.17), відсутні підстави для визначення підсудності на підставі вказаної норми Закону.

В доводах апеляційної скарги апелянт стверджує, що у своєму письмовому відзиві по іншій справі відповідач ОСОБА_2 зазначив адресу свого місцезнаходження: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Деснянського району та підсудності Деснянського районного суду м.Чернігова.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 26.02.2024 року, оскільки, як слідує із приписів вищевказаних норм Закону, для визначення підсудності справи має значення саме зареєстроване, а не фактичне місце проживання особи.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 26.02.2024 року, висновки якої узгоджуються із нормами права, які регламентують дані правовідносини.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 26.02.2024 року, залишити без змін.

У поданій 09.04.2024 року до апеляційного суду заяві (поясненні) апелянт ОСОБА_1 просить апеляційний суд врахувати при розгляді даної справи за його апеляційною скаргою ту обставину, що 14.03.2024 року ним було подано до Деснянського районного суду м.Чернігова заяву про залишення без розгляду його позову до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що подана 14.03.2024 року позивачем заява до Деснянського районного суду м.Чернігова про залишення без розгляду його позову до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, не може бути предметом розгляду суду апеляційної інстанції, в силу приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції. Відповідно до вказаної норми Закону, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно копії посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 22.09.2023 року начальником відділу персоналу штабу військової частини (а.с.8,38), ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, а отже, згідно п.13 ч.1 статті 5 Закону України Про судовий збір, позивача звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне повернути ОСОБА_1 суму сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 605 грн. 60 коп. (а.с.30)

Керуючись статтями: 141, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 лютого 2024 року, залишити без змін.

Повернути ОСОБА_1 суму сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп., згідно платіжної інструкції АТ КБ ПриватБанк №0.0..1 від 01.03.2024 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 02.05.2024 року.

Головуючий: Судді: