Справа № 570/4097/21
Номер провадження 2/570/22/2024
УХВАЛА

"08" січня 2024 р. Рівненський районний суд Рівненської області у складі:

судді Гнатущенко Ю.В.

з участю секретаря судових засідань Іллюк С.Р.

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Пилипчук Л.М.

представників відповідача адвокатів Карпець О.В., Солімчука І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне заяву позивачки ОСОБА_1 вх. 21579 від 11.12.2023 р. про долучення доказів у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У провадженні Рівненського районного суду Рівненської області знаходиться вказана цивільна справа.

11.12.2023 р. до суду надійшла заява позивачки ОСОБА_1 вх.21579, в якій просить визнати поважною причину неподання доказу та поновити строк для подання до суду відповіді Територіального сервісного центру №5641 від 02.12.2023 р. №31/80аз-17-5641-2023.

В обґрунтування клопотання зазначає, що факт належності спірного автомобіля на праві спільної сумісної власності подружжя з моменту відкриття провадження у справі визнавався відповідачем. Проте у сторони відповідача виникли сумніви чи саме цей автомобіль з зазначеним номерним знаком (не дивлячись на наявність документації на нього у відповідача) належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Тому було направлено запит у ТСЦ №5641, на який була отримана відповідь №31/80аз-17-5641-2023 від 02.12.2023 р на підтвердження факту набуття автомобіля, номерний знак НОМЕР_1 Peugeot Boxer - 14.12.2011 р., та відповідно належності його сторонам справи на праві спільної сумісної власності.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали клопотання та просять його задовільнити.

У судовому засіданні представники відповідача підтримали письмові заперечення представника відповідача адвоката Карпець О.В. на заяву про долучення доказів вх. ЕП-7408/23 Вх. 12.12.2023 р. У запереченні наводять положення ч.1 ст.81, п.4 ч.2 ст.43, частини 1-5 та ч.8 ст.83 ЦПК України. Проте сторона позивача всупереч нормам ЦПК України протягом усього часу із дати відкриття провадження у справі, а саме 11.10.2021 р., не зверталася до суду із відповідним клопотанням про встановлення додаткового строку для подання вказаних доказів, а також - у позовій заяві не обгрунтувала неможливість подання таких доказів; не повідомляла суд про існування нових/інших доказів та бажання їх долучити до справи, не повідомляла та не підтвердила наявність перешкод для їх долучення до закриття підготовчого провадження, що вказує на відсутність поважних причин для поновлення строку на подання доказів стороною позивача. Просять відмовити задоволенні клопотання позивача про поновлення строку на подання доказів, не приймати їх до розгляду та повернути позивачу.

Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи в межах поданої заяви, приходить до таких висновків.

Пунктом 2 та пунктом 6 ч. 1 ст. 43 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам та користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

За змістом положень частини другої та четвертоїстатті 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Виходячи з положень ч.8 ст.83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадків, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Виходячи з принципу змагальності в цивільному процесі, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Цивільним процесуальним кодексом України, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх клопотанням.

Тому у разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку.

Норми цивільного процесуального законодавства не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі підстави визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Відповідно до ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Статтю 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК суд застосовує при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, якийвирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Зазначена норма гарантує «право на суд», одним з елементів якого є право на доступ до суду, тобто право ініціювати судовий розгляд цивільної справи (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі за текстом - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golderv. theUnitedKingdom), заява № 4451/70, § 36).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (даліКонвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя та є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини: від 28 жовтня 1998 року у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13 січня 2000 року у справі «МірагальЕсколано та інші проти Іспанії», від 08 березня 2017 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

Згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Надто суворе тлумачення судом процесуальних норм позбавляє позивача, або інших учасників справи права доступу до суду, що згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, враховуючи наведені норми процесуального закону, практику Європейського суду з прав людини, доводи сторони позивача, викладені у заяві про поновлення строку та долучення до справи доказів, та наведені у заяві обґрунтування, суд приходить до висновку про можливість поновлення позивачу процесуального строку для подання доказу та долучення до матеріалів справи засвідченої 08.12.2023 р. копії відповіді Територіального сервісного центру №5641 від 02.12.2023 р. №31/80аз-17-5641-2023 р.

Керуючись ст.ст. 83, 127, 258-261, 353, 354 ЦПК України, - суд

у х в а л и в :

Клопотання позивачки ОСОБА_1 вх. 21579 від 11.12.2023 р. про долучення доказів задоволити.

Поновити строк на подання до суду доказу - засвідченої 08.12.2023 р. копії відповіді Територіального сервісного центру №5641 від 02.12.2023 р. №31/80аз-17-5641-2023 р., та прийняти зазначений документ як доказ у цивільній справі №570/4097/21.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення - ухвала суду - виготовлено 15.01.2024 р.

Суддя Гнатущенко Ю.В.