Справа № 444/2061/23
Провадження № 2/444/97/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року м. Жовква

Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючий суддя Мікула В. Є.

секретар судового засідання Садова І.З.

з участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жовква Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Львівського районного нотаріального округу Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Головач Орислава Романівна, ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Львівського районного нотаріального округу Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Головач О.Р., ОСОБА_4 з вимогами усунути відповідача від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 .

Свої позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який був батьком позивача, відповідача та третьої особи ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яку учасники справи прийняли. Внаслідок поданих заяв про прийняття спадщини за законом, приватним нотаріусом Головач О.Р. заведено спадкову справу №69795068 (в спадковому реєстрі), №26/2022 (в нотаріуса).

Зазначає, що Відповідач протягом останніх 20-ти років не спілкувався з батьком, не цікавився його життям, не відвідував його і взагалі не проявляв до нього жодного інтересу. В 1999 році на ОСОБА_5 був вчинений розбійний напад, за наслідками якого ОСОБА_5 був госпіталізований. Ще за життя ОСОБА_5 неодноразово говорив позивачці, що до цього нападу якось причетний відповідач і після подій 1999 року відповідач з ОСОБА_5 взагалі не спілкувався.

ОСОБА_5 проживав за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 . Позивач постійно навідувалася до батька і спілкувалася з ним дуже тісно. Третя особа ОСОБА_4 в 2017-2018 роках емігрувала до Іспанії і з того часу проживає там. З 2016 року ОСОБА_5 потребував медичних обстежень та сторонньої допомоги в побуті. Всю допомогу отримував від позивача.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 дружини, ОСОБА_6 , ОСОБА_5 не захотів залишатися сам в будинку та просив, щоб позивач жила з ним. Таким чином з 9 липня 2021 року до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач проживала спільно із батьком і надавала всю необхідну допомогу та підтримку. З 2016 року і до моменту смерті позивач неодноразово зверталася до відповідача стосовно того, що батькові слід допомогти матеріально, пройти обстеження, допомогти в побуті тощо. Всі прохання залишилися без відповіді та належного реагування. Позивач розуміє, що ідентичний обов`язок лежав також і на ОСОБА_4 , однак, така в 2017-2018 році емігрувала в Іспанію, батько всіляко підтримував її в цьому і вона не мала жодної можливості приїздити в Україну спочатку через пандемію, потім через війну.

А тому, на думку позивача, відповідач має бути усунутий від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Заремба О.О., в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі, пояснили, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 , після його смерті відкрилась спадщина, спадкоємцями майна першої черги за законом є: дочка ОСОБА_1 (позивач), син ОСОБА_3 ( відповідач) та дочка ОСОБА_4 ( третя особа). Однак враховуючи той факт, що відповідач протягом останніх 20 років не спілкувався з померлим батьком, не допомагав йому в побуті, не давав коштів на обстеження, вважає що він має бути усунутий від права на спадкування.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні просив в позові відмовити.

Треті особи: приватний нотаріус Головач О.Р.та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, не повідомивши суд про причини неявки. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). ( ст. 1216 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. ( ст. 1261 Цивільного кодексу України ).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Жовківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Львів) .

Як з`ясовано судом, після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, за життя спадкодавець не залишив заповіту, спадкоємцями майна спадкодавця першої черги за законом є його діти: дочка ОСОБА_1 (позивач), син ОСОБА_3 ( відповідач) та дочка ОСОБА_4 ( третя особа), які в межах шестимісячного строку заявили про намір прийняти спадщину та подали до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

На підставі заяв спадкоємців, приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Головач О.Р. відкрита спадкова справа № 69795068 (зареєстрована в Спадковому реєстрі) щодо майна померлого ОСОБА_5 , яка в копії долучена до матеріалів цивільної справи (а.с.40-69 ).

На момент смерті ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1 .

Суд керується положеннями статті 16 ЦК України, відповідно до частини 1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому за змістом статей 4, 265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 як і відповідач ОСОБА_3 так і третя особа ОСОБА_4 є спадкоємцями за законом майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ..

Вирішення питання щодо усунення права на спадкування з підстав, передбачених ст.1224 ЦК України, можливо за умови , якщо таке право на спадкування існує.

Статтею 1224 ЦК України визначено коло осіб, які позбавляються суб`єктивних прав на спадкування, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування - призначення спадкоємцями у тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого строку.

З аналізу норм ст.1224 ЦК України вбачається, що законодавець визначив дві групи негідних спадкоємців - осіб, які усуваються від права на спадкування.

До першої належать особи, які не вправі спадкувати ні за заповітом, ні за законом (частини 1-2 ст.1224 ЦК України).

До другої групи (ч.ч.3-5 ст.1224 ЦК України) належать спадкоємці, чиї проступки не становлять настільки великої суспільної небезпеки, як правопорушення осіб, зазначених у частинах 1, 2 даної статті. Тому ці особи усуваються тільки від спадкування за законом, а право призначити їх спадкоємцями у тексті заповіту у спадкоємця зберігається.

Виходячи з положень частини 3 статті 1224 Цивільного кодексу України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітті діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

За змістом частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц.

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Звертаючись з позовом до суду, позивач посилається як на підставу усунення відповідача від права на спадкування на наявність обставин, визначених у ч. 3 ст. 1224 Цивільного кодексу України, мотивує тим, що відповідач, син спадкодавця, проживав окремо від батька, життям та здоров`ям батька не цікавився, будучи обізнаним про стан здоров`я батька, який перебував в тяжкому стані, не виконував своїх обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України, що дає підстави для усунення відповідача, як спадкоємця першої черги за законом, від права на спадкування майна після смерті батька.

Як убачається з наявних у справі доказів, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 73р. тобто досяг пенсійного віку, згідно довідки причина смерті ОСОБА_7 - гангрена петель тонкої кишки. В той же час до позову не долучено медичної документації про стан здоров`я ОСОБА_5 та висновки лікарів стосовно необхідності здійснювати сторонній догляд за хворим та його стан, що унеможливлює (обмежує) пересування хворого.

В свою чергу, позивачем не надано належних, допустимих та безспірних доказів, що є його процесуальним обов`язком, щодо ухилення відповідача від надання батькові допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме від відповідача. Крім того, належними доказами не підтверджено, що спадкодавець мав потребу у постійному, довічному сторонньому догляді, у тому числі з боку сина.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності ( ст. 89 ЦПК України).

Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від спадкування є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

У відповідності до ст.141 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

Керуючись статтею 23, статтями 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Львівського районного нотаріального округу Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Головач Орислава Романівна, ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування за законом - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 27.02.2024 року.

Суддя: Мікула В. Є.