ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2024 року

м. Київ

справа № 522/2420/20

провадження № 61-7210св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року в складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Князюка О. В., Погорєлової С. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за частки у спільній частковій власності на нерухоме майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за частки у спільній частковій власності на нерухоме майно, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_1 .

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за частки позивача у спільній частковій власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що вона перебувала з 26 червня 2009 року у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , який був розірваний рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2019 року. Від шлюбі у сторін є спільна дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У період шлюбу сторони придбали нерухоме майно, а саме:

- однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38,2 кв. м, житловою площею 17,7 кв. м, середня вартість якої складає 36 000,00 дол. США, що еквівалентно 882 000,00 грн;

- двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 87,8 кв. м, житловою площею 34,3 кв. м, середня вартість якої складає 125 000,00 дол. США, що еквівалентно 3 062 500,00 грн;

- однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 46,8 кв. м, житловою площею 18,1 кв. м, середня вартість якої складає 70 000,00 дол. США, що еквівалентно 1 715 000,00 грн.

Позивач зазначала, що у спірних квартирах вона не проживає та не користується ними, згоди щодо користування квартирами, що знаходяться у спільній частковій власності, сторонами не досягнуто, в квартирі АДРЕСА_1 проживає та зареєстрований відповідач, до двох інших квартир вона доступ не має.

Посилаючись на те, що компенсація відповідачем 1/2 частки вартості вказаного майна є єдиний та найдоцільніший вихід у складеній ситуації, оскільки фактичний виділ частки неможливий, через маленьку площу принаймні двох однокімнатних квартир; платоспроможність відповідача, враховуючи його матеріальний стан, достатній для сплати визначеного розміру компенсації, ОСОБА_1 просила суд:

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію вартості 1/2 частки права власності позивача у квартирах, які знаходяться за адресами: АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 , у розмірі 2 829 750,00 грн.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернуся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за частки у спільній частковій власності на нерухоме майно, визнання права власності.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 зазначав, що у період шлюбу сторони набули спірне нерухоме майно, а саме:

- однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38,2 кв. м, житловою площею 17,7 кв. м;

- однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 46,8 кв. м, житловою площею 18,1 кв. м.

Зазначав, що вказані однокімнатні квартири належить подружжю на праві спільної часткової власності. Оскільки згоди на користування спірними квартирами між сторонами не досягнуто, фактичний виділ частки однокімнатних квартир неможливий з урахуванням їх розміру, ОСОБА_2 вважав, що компенсація йому вартості його частки спірних однокімнатних квартир буде розумним виходом із цієї ситуації з урахуванням того, що позивач є безробітнім і у нього відсутній заробіток та наявні захворювання, які потребують лікування і фінансових витрат.

Однак, ОСОБА_2 заперечував те, що двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 87,8 кв. м, житловою площею 34,3 кв. м, є спільним майном подружжя. Зазначав, що хоча вказана квартира і зареєстрована на праві спільної часткової власності, а саме по 1/2 частці за кожним, проте вказана квартира була придбана за його особисті кошти. У зв`язку з чим він вважає, що ОСОБА_1 повинна компенсувати йому повну вартість вказаної квартири.

У зв`язку із зазначеним ОСОБА_2 просив суд:

- стягнути із ОСОБА_1 на його користь компенсацію вартості його 1/2 частки права власності у квартирах, які знаходяться за адресами: АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_6 у розмірі 1 404 500,00 грн;

- визнати квартиру АДРЕСА_2 особистою власністю ОСОБА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 повну компенсацію вартості квартири за адресою: АДРЕСА_5 у розмірі 3 312 500 грн.

12 червня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну предмета позову (т. 1, а. с. 201-205).

20 липня 2020 року ОСОБА_2 подав заяву про зміну предмета позову (т. 1, а. с. 220-227).

20 липня 2020 року протокольною ухвалою Приморський районний суд залишив без задоволення клопотання сторін про прийняття змін до предмета позову від 12 червня 2020 року та від 20 липня 2020 року (т. 1, а. с. 241).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 03 червня 2021 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за частки у спільній частковій власності на нерухоме майно.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за частки у спільній частковій власності на нерухоме майно, визнання права власності задовольнив частково.

Визнав приватною особистою власністю ОСОБА_2 77/100 часток квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 87,8 кв. м, житловою площею 34,3 кв. м.

В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовив.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги в частині визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 77/100 часток квартири АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що більша частина вартості цієї квартири сплачена саме за рахунок особистих коштів ОСОБА_2 . Однак ОСОБА_2 не надав доказів того, що інша частина коштів у розмірі 21 610,00 дол. США (92 610,00 дол. США - 71 000,00 дол. США), витрачена сторонами на придбання вказаної квартири уже під час перебування у шлюбі, була його особистою власністю. У зв`язку з чим суд дійшов висновку, що лише частина квартири може бути визнана особистою власністю відповідача за зустрічним позовом. Частку квартири у розмірі 23/100 суд вважав спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки відповідних вимог про розподіл чи стягнення компенсації вартості вказаної частки квартири сторони не заявляли, то суд не вбачав підстав для її поділу чи стягнення компенсації.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та в зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості 1/2 часток однокімнатних квартир, за адресами: АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_6 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що, звертаючись до суду із вказаними вимогами жодна із сторін попередньо не внесла на депозитний рахунок коштів у розмірі вартості спірної частки майна. Крім того, суд врахував, що сторони такої фінансової можливості (щодо внесення коштів) на час розгляду справи не мають та крім того ними не досягнуто згоди із приводу вартості спірного майна. У зв`язку з чим суд дійшов висновку про неможливість задоволення як первісних, так і зустрічних позовних вимог у частині стягнення компенсації вартості частки спірних квартир.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції в частині визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 77/100 часток квартири за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 87,8 кв. м, житловою площею 34,3 кв. м, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В іншій частині рішення не оскаржувалося, а тому апеляційний суд не переглядав.

Одеський апеляційний суд постановою від 11 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року в частині визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 77/100 часток квартири за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 87,8 кв. м, житловою площею 34,3 кв. м, скасував та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 15 765,00 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки ОСОБА_2 не оскаржено дійсність додаткової угоди від 30 липня 2014 року № 2 до договору купівлі-продажу майнових прав від 03 березня 2011 року № МП 2к3.14п.6с/А16, відповідно до якої все отримане за цим договором купівлі-продажу майнових прав належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності у рівних частках без виділення майна в натурі та не оспорено свідоцтво про право спільної часткової власності сторін по 1/2 частці за кожним та, у встановленому порядку, вказану додаткова угода та свідоцтво про право спільної часткової власності не визнані недійсними (нечинними), у суду першої інстанції не було підстав для визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на 77/100 часток спірної квартири з вказівкою, що решта 23/100 часток цієї квартири є спільною сумісною власністю подружжя.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі

10 травня 2023 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суд не дослідив доказів та обставин на які посилався заявник, суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права (статтю 368 ЦК України) без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 травня 2021 року в справі № 917/265/18, від 03 червня 2021 року в справі № 343/1116/17, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не врахував те, що відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав від 03 березня 2011 року № МП 2к3.14п.6с/А16 ПП ВКФ «Мікромегас» передало, а ОСОБА_2 прийняв та оплатив майнові права на незакінчену будівництвом 2-кімнатну квартиру. Тобто у ОСОБА_2 виникло право власності на майнові права на спірну квартиру на підставі зазначеного договору, 77/100 часток якої він придбав за свої особисті кошти. А тому враховуючи зазначене, укладаючи додаткову угоду № 2 до договору купівлі-продажу майнових прав, його частка у спірній квартирі не зменшилася.

Доводи інших учасників справи

У липні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Приморського районного суду міста Одеси.

У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 червня 2009 року до 22 жовтня 2019 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 30 зв., 33).

У період шлюбу, що визнається обома сторонами, ними на праві спільної часткової власності було придбано нерухоме майно, а саме:

- однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38,2 кв. м, житловою - 17,7 кв. м;

- однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 46,8 кв. м, житловою площею 18,1 кв. м.

Право власності на вказані квартири було зареєстровано за сторонами у рівних частках по 1/2 частці за кожним, про що свідчать наявні у матеріалах справи витяги із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

25 червня 2009 року відповідно до акта приймання-передачі квартири у завершеному будівельному багатоповерховому житловому будинку у м. Чорноморськ (колишній Іллічівськ) на виконання інвестиційного договору про інвестування будування житла від 04 серпня 2005 року № 867, будівельна фірма «Моноліт» в особі директора ОСОБА_4 передала інвестору ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 77,3 кв. м (т. 1, а. с. 126).

За договором купівлі-продажу від 03 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Тисячною І. К. та зареєстрованого в реєстрі за № 187, ОСОБА_2 як продавець, за згодою дружини ОСОБА_1 , продав ОСОБА_5 , вказану квартиру АДРЕСА_7 за ціною 450 000,00 грн (т. 1, а. с. 127, 128).

У цей же день, 03 березня 2011 року, ОСОБА_2 уклав з ПП ВКФ «Мікромегас» договір купівлі-продажу майнових прав № МП 2к3.14п.6с/А16, а саме на об`єкт будівництва - житлове приміщення - 2-кімнатна квартира, орієнтовною площею 88,00 кв. м, за адресою: АДРЕСА_8 , на суму 735 045,57 грн, що еквівалентно 92 610,00 дол. США (т. 1, а. с. 129-133).

Відповідно до додаткової угоди від 28 липня 2014 року № 1 до договору купівлі продажу майнових прав від 03 березня 2011 року № МП 2к3.14п.6с/А16 об`єкт будівництва було визначено в наступній редакції - квартира АДРЕСА_9 . Вартість майнових прав становила 729 789,01 грн (т. 1, а. с.134).

Відповідно до додаткової угоди від 30 липня 2014 року № 2 до договору купівлі-продажу майнових прав № МП 2к3.14п.6с/А16, яка укладена між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та забудовником ПП ВКФ «Мікромегас», сторони додаткової угоди доповнили договір розділом 9 «Додаткові умови», відповідно до якого все отримане за цим договором купівлі-продажу майнових прав належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності у рівних частках без виділення майна в натурі (т. 2, а. с. 19).

Відповідно до акта приймання-передачі майнових прав від 30 липня 2014 року № 133-кв/МП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_10 (кімнат: 2, поверх: 13, секція: 6, площа 87,8 кв. м) (т. 2, а. с. 20).

Право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вказану двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , було зареєстровано за сторонами на праві спільної часткової власності по 1/2

частці за кожним 22 серпня 2014 року на підставі свідоцтва про право власності від 27 серпня 2014 року № 26031587 (т. 1, а. с. 136-139).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, спір стосується визнання приватною особистою власністю двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , яка набута сторонами під час шлюбу на праві спільної часткової власності.

Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що спірна квартира АДРЕСА_2 набута сторонами під час шлюбу, тому є спільним майном подружжя, кожному із сторін належить по 1/2 частці цієї квартири.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_2 заперечував належність квартири АДРЕСА_2 до об`єкта спільної часткової власності. Зазначав, що вказана квартира була придбана за його особисті кошти, виручені від продажу квартири, яка належала йому на праві особистої приватної власності та, яка була придбана ним до укладення шлюбу із ОСОБА_1 .

Як встановили суди та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності належала квартира АДРЕСА_7 на підставі інвестиційного договору від 04 серпня 2005 року № 867 та акта приймання-передачі квартири від 25 червня 2009 року, яку від продав за згодою дружини ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 03 березня 2011 року за ціною 450 000,00 грн.

У цей же день, 03 березня 2011 року, ОСОБА_2 уклав з ПП ВКФ «Мікромегас» договір купівлі-продажу майнових прав № МП 2к3.14п.6с/А16 на спірну двокімнатну квартиру на суму 735 045,57 грн, що еквівалентно 92 610,00 дол. США.

Відповідно до додаткової угоди від 30 липня 2014 року № 2 до договору купівлі-продажу майнових прав № МП 2к3.14п.6с/А16, яка укладена між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та забудовником ПП ВКФ «Мікромегас», сторони додаткової угоди доповнили договір розділом 9 «Додаткові умови», відповідно до якого все отримане за цим договором купівлі-продажу майнових прав належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності у рівних частках без виділення майна в натурі (т. 2, а. с. 19).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли спірну квартиру відповідно до акта приймання-передачі майнових прав від 30 липня 2014 року № 133-кв/МП та зареєстрували своє права спільної часткової власності 22 серпня 2014 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Визнаючи право особистої приватної власності ОСОБА_2 на 77/100 часток спірної квартири, суд першої інстанції керувався доведеністю факту оплати ним вартості майнових прав під час будівництва цієї квартири у розмірі пропорційному вартості 77/100 часток квартири з тих коштів, які виручені ним від продажу іншої квартири, яка була придбана ОСОБА_2 ще до укладення шлюбу з ОСОБА_1 . Тому суд вважав, що 77/100 часок квартири є особистою власністю ОСОБА_2 , а 23/100 спільним майном подружжя.

Апеляційний суд не погодився з такими висновками суду першої інстанції та вважав, що спірна квартира є спільним майном сторін та належить їм на праві спільної часткової власності, а тому відсутні підстави для визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на 77/100 часток спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Укладаючи додаткову угоду від 30 липня 2014 року № 2 до договору купівлі-продажу майнових прав № МП 2к3.14п.6с/А16, ОСОБА_2 погодився з тим, що спірна квартира є спільним майном подружжя, та не заперечував право часткової власності ОСОБА_1 на цю квартиру та реєстрацію за нею 1/2 частки квартири.

У зв`язку із зазначеним правильними є висновки апеляційного суду про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання 77/100 часток квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги про те, що майнові права на 77/100 часток спірної квартири ОСОБА_2 набув на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 03 березня 2011 року № МП 2к3.14п.6с/А16, які він придбав за свої особисті кошти, а тому, укладаючи додаткову угоду № 2 до вказаного договору, його частка у спірній квартирі не зменшилася, є безпідставним та не може бути взято колегією судів до уваги.

Відповідно до додаткової угоди від 30 липня 2014 року № 2 до договору купівлі-продажу майнових прав № МП 2к3.14п.6с/А16 сторони додаткової угоди погодили, що все отримане за цим договором купівлі-продажу майнових прав належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності у рівних частках без виділення майна в натурі. А тому безпідставним є доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про належність йому на праві особистої власності 77/100 часток спірної квартири. Крім того, Верховний суд звертає увагу на те, що додаткова угода є правочином, що вносить зміни до вже існуючого договору, тобто є невід`ємною частиною основного договору.

Посилання в касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 31 травня 2021 року в справі № 917/265/18, від 03 червня 2021 року в справі № 343/1116/17, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, не може бути взято колегією суддів до уваги.

Так, у постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 917/265/18 зроблено висновок про те, що, розглядаючи заяву про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником, суд має встановити достатність поданих заявником матеріалів для здійснення відповідної заміни. Відмовляючи в задоволенні заяви про заміну сторони у справі, суд апеляційної інстанції зазначав про те, що у договорі, яким заявник обґрунтовує наявність у нього майнових прав, відсутній перелік майнових прав, які були передані заявнику, а міститься відсилка до додатку № 1 до цього договору, який нотаріально не посвідчений. Верховний Суд не погодився з таким висновком та звернув увагу на те, що потрібно розрізняти поняття «додаток до договору» та «додаткова угода до договору». Так, додаток до договору - це документ, який містить доповнення, уточнення, додаткові роз`яснення, пояснення умов договору, перелік конкретних товарів, послуг тощо. Тобто додаток до договору - це документ, який уточнює або більш детально розкриває зміст договірних умов. Водночас додаткова угода - є правочином, що вносить зміни до вже існуючого договору. І саме до додаткової угоди можуть застосовуватись вимоги статті 654 ЦК України, а також положення про нікчемність. Водночас суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин вимоги статті 654 ЦК України, не з`ясувавши правової природи підписаного між сторонами додатку до договору.

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року в справі № 343/1116/17 Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу між подружжям шляхом визнання за кожним права власності на 1/2 його частку, оскільки таке майно було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а ОСОБА_1 не надала належні та допустимі доказів на підтвердження факту їх придбання за частково особисті кошти, тобто не спростувала презумпцію спільності права власності на майно подружжя.

Подібні висновки містяться й у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17.

Виходячи із зазначеного висновки, які зроблені у вказаних постановах не суперечать висновками, які зроблені апеляційним судом у цій справ.

Крім того, відповідні справи відрізняються від справи, що розглядається, оскільки за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями спірні правовідносини в цій та зазначених справах не є подібними з огляду на істотні відмінності у фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних з правами та обов`язками їх сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин і виключає застосування вказаних правових позицій під час вирішення цього спору.

Отже, відповідні правові позиції Верховного Суду не є релевантними щодо правовідносин у цій справі.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко