ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року

м. Київ

справа № 167/1058/20

провадження № 61-120св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Шестернін Віталій Дмитрович, на постанову Волинського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року в складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Бовчалюк З. А., Киці С. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до фізичної - особи підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд:

- визнати незаконним її звільнення з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідно до наказу від 28 лютого 2020 року № 8 «Про припинення трудового договору від 01 липня 2013 року № 7»;

- поновити її на роботі на посаді менеджера зі збуту;

- стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та відшкодувати завдану їй неправомірними діями відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 01 липня 2013 року між нею та відповідачем укладено трудовий договір № 7, згідно з яким вона прийнята на посаду менеджера зі збуту у ФОП ОСОБА_2 , а 03 липня 2013 року - договір про повну матеріальну відповідальність, де її посада вказана як продавець.

Зазначала, що 12 лютого 2020 року вона, маючи намір припинити трудові відносини, подала відповідачу письмову заяву про звільнення на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. ФОП ОСОБА_2 повідомила про намір провести ревізію, проти чого ОСОБА_1 не заперечувала та запропонувала здійснити таку згідно з накладними на товар у її присутності, втім відповідач відмовилася через брак часу.

За результатами проведеної ревізії оформили акт від 26 лютого 2020 року, яким встановлено недостачу на суму 14 968,40 грн. ОСОБА_1 відмовилася підписати цей акт, оскільки не погодилась із ним, а надати пояснення її позбавили можливості.

ФОП ОСОБА_2 28 лютого 2020 року видала наказ № 8 «Про припинення трудового договору від 01 липня 2013 року № 7» та 04 березня 2020 року надіслала його ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку разом із заявою про намір розірвати трудовий договір. Відповідно до наказу ОСОБА_1 була звільнена з посади продавця у магазині «Автозапчастини» згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України за недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 19 460,00 грн.

Позивачка вважала звільнення незаконним, оскільки її прийняли на роботу на посаду менеджера зі збуту, а не продавця, товари чи гроші під звіт вона не отримувала, не була матеріально-відповідальною особою. Акт ревізії не містить посилання на первинні документи, які б підтверджували існування товару, щодо якого виявили недостачу, а також не наведені підстави, які б свідчили про наявність її вини.

ОСОБА_1 наголосила, що їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає у неможливості працевлаштуватися на нову роботу через зазначену у трудовій книжці підставу звільнення. Також незаконне звільнення вплинуло на її психо-емоційний стан та здоров`я.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд її позов задовольнити.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням від 20 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 30 березня 2021 року, Рожищенський районний суд Волинської області частково задовольнив позов ОСОБА_1 .

Суд визнав незаконним звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України відповідно до наказу від 28 лютого 2020 року № 8 «Про припинення трудового договору від 01 липня 2013 року № 7».

Поновив ОСОБА_1 на посаді менеджера зі збуту у ФОП ОСОБА_2 .

Стягнув із ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 38 740,52 грн з утриманням із цієї суми загальнообов`язкових платежів (податків) відповідно до закону.

Стягнув з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн. В іншій частині вимог позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відмовив через недоведеність.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць у сумі 4 470,06 грн суд допустив до негайного виконання.

Вирішив питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням від 14 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 30 березня 2021 року, Рожищенський районний суд Волинської областічастково задовольнив заяву ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат.

Суд стягнув з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. В іншій частині вимог заяви відмовив.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що особи, які здійснюють функції обліку, охорони або управлінські функції щодо розпорядження майном та коштами підприємства, не належать до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові чи товарні цінності, а тому не можуть бути звільнені відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Суди врахували, що посада менеджера зі збуту, яку обіймала ОСОБА_1 , перебуваючи у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , не зазначена у Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженому постановою Державного комітету Ради Міністрів Союзу Радянських Соціалістичних Республік з праці та соціальних питань і Секретаріату Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 (далі - Перелік посад).

Додатковою постановою від 12 квітня 2021 року Волинський апеляційний суд частково задовольнив заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Суд стягнув з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Верховний Суд постановою від 06 жовтня 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовив. Касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу представника ФОП ОСОБА_2 - адвоката Смоленського Д. П. задовольнив частково.

Постанову Волинського апеляційного суду від 30 березня 2021 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд обґрунтовував постановлене рішення тим, що суд апеляційної інстанції на порушення вимог статті 382 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не перевірив та не навів у постанові суду мотивів відхилення аргументів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду із цим позовом, формально виходив лише з того, що позивач трудову книжку отримала 06 березня 2020 року, не звернувши уваги на те, що позов пред`явлено 28 вересня 2020 року, тобто за межами встановленого законом місячного строку. У разі пропуску цього строку без поважних причин суд може відмовити у позові лише із цих підстав.

Скасовуючи додаткову постанову апеляційного суду про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, касаційний суд керувався тим, що відповідач ФОП ОСОБА_2 не подавала суду клопотання про зменшення витрат на професійну правову допомогу, яку просила стягнути позивач ОСОБА_1 , хоча таке клопотання було надіслано відповідачу, що не заперечується стороною, а тому суд безпідставно зменшив заявлений позивачем розмір витрат.

Під час нового розгляду Волинський апеляційний суд постановою від 30 листопада 2021 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Смоленського Д. П. задовольнив, а рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 20 листопада 2021 року та додаткове рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 14 грудня 2020 року скасував та ухвалив нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення позивача з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України, оскільки до посадових обов`язків ОСОБА_1 , яка працювала менеджером зі збуту, не входило безпосереднє обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей. Крім того, вказана посада відсутня в Переліку посад, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпустки), перевезення або застосування в процесі виробництва.

Однак, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 пропустила встановлений законом місячний строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі без поважних причин.

Додатковою постановою від 14 лютого 2022 року Волинський апеляційний суд заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Смоленського Д. П. про ухвалення додаткового рішення у цій справі задовольнив. Стягнув із ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 4 414,20 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги та 5 885,60 грн сплаченого судового збору за подання касаційної скарги.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

30 грудня 2021 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Шестернін В. Д., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції від 20 листопада 2020 року та додаткове рішення від 14 грудня 2020 року.

Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає:

- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права;

- відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, статті 233 КЗпП України та пункту 1 розділу ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України із врахуванням Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-ІХ);

- відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, статей 48, 233 КЗпП України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, в аспекті того, чи пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду із видачею трудової книжки, яка не була належно оформленою;

- відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, статті 234 КЗпП України та пункту 1 розділу ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, в аспекті того, чи слід вважати карантин обставиною, яка свідчить про поважність причин пропуску строків звернення до суду, визначених статтею 233 КЗпП України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що місячний строк звернення до суду, визначений статтею 233 КЗпП України, на час введення карантину (12 березня 2020 року) не закінчився і в силу приписів пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України вважався продовженим станом на день звернення позивача до суду.

Крім того, заявник зазначає, що висновки апеляційного суду про те, що строк звернення до суду потрібно обраховувати з часу отримання позивачем трудової книжки із записом про звільнення з роботи, а саме з 28 лютого 2020 року, є помилковими, оскільки відповідно до статей 47, 233 КЗпП України строк звернення до суду пов`язується з моментом видачі працівнику виключно належно оформленої трудової книжки. Видана позивачу відповідачем трудова книжка не була належно оформленою, оскільки запис в ній не відповідав вимогам закону, а тому позивач вважає, що строк звернення до суду необхідно рахувати саме з часу отримання нею наказу про звільнення, тобто з 06 березня 2020 року.

Доводи інших учасників справи

У червні 2023 року представник ФОП ОСОБА_2 - Смоленський Д. П. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 січня 2022 року справу № 167/1058/20 (провадження № 61-120ск22) призначено судді-доповідачу Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи зі Рожищенського районного суду Волинської області.

Справа надійшла до Верховного Суду у червні 2022 року.

Розпорядженням від 19 січня 2023 року № 79/0/226-23 Верховний Суд призначив повторний автоматизований розподіл судової справи № 167/1058/20 (провадження № 61-120св22) у зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В. у тривалій соціальній відпустці.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2023 року справу № 167/1058/20 (провадження № 61-120св22) призначено судді-доповідачу Луспенику Д. Д. та цього ж дня справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2023 року заяву суддів Верховного Суду Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В. про самовідвід задоволено.

Відведено суддів Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В. за їх заявою від участі у розгляді цієї справи.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шестерніна В. Д. на постанову Волинського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 січня 2023 року справу № 167/1058/20 (провадження № 61-120св22) призначено судді-доповідачу Воробйовій І. А. та цього ж дня справу передано судді-доповідачу.

Розпорядженням від 31 травня 2023 року № 696/0/226-23 Верховний Суд призначив повторний автоматизований розподіл судової справи № 167/1058/20 (провадження № 61-120св22) у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Воробйової І. А .

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 травня 2023 року справу № 167/1058/20 (провадження № 61-120св22) призначено судді-доповідачу Петрову Є. В. та цього ж дня справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою від 24 січня 2024 року Верховний Суд передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків, викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 серпня 2021 року у справі № 914/1560/20.

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 13 березня 2024 року справу повернула на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Повертаючи справу на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що вона вже висловлювала свої висновки щодо продовження строків звернення до суду у зв`язку із набранням чинності Законом № 540-ІХ у постанові від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20, відповідно до якого початок зупинення строку звернення до суду потрібно пов`язувати саме із моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-ІХ.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що з 01 липня 2013 року до 28 лютого 2020 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , працювала менеджером із збуту на підставі укладеного між ними безстрокового трудового договору, який було зареєстровано у Луцькій районній філії Волинського обласного центру зайнятості (т. 1 а. с. 5).

03 липня 2013 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено типовий договір про повну індивідуальну відповідальність, у якому посада працівника вказана як продавець (т. 1 а. с. 6).

12 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала ФОП ОСОБА_2 письмову заяву про припинення трудових відносин за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (т. 1 а. с. 7).

З ініціативи роботодавця ОСОБА_2 з 20 лютого до 25 лютого 2020 року в магазині «Автозапчастини» (м. Рожище, Волинської області), який був місцем роботи ОСОБА_1 , за участю позивача проводилась ревізія, під час якої виявлено недостачу товару на суму 14 968,40 грн, про що складено відповідний акт, який ОСОБА_1 не підписувала (т. 1 а. с. 8).

Відповідно до наказу від 28 лютого 2020 року № 8 «Про припинення трудового договору від 01 липня 2013 року № 7» ОСОБА_1 звільнено з посади продавця магазину «Автозапчастини» згідно з пунктом 2 статті 41 КЗпП України (недовіра), за нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 19 460,00 грн. Підстава - акт ревізії від 26 лютого 2020 року (т. 1 а. с. 9).

28 лютого 2020 року у Луцькій районній філії Волинського обласного центру зайнятості був складений акт про те, що ОСОБА_1 відмовилася розривати трудовий договір на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України. Цей акт підписали позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , провідний юрисконсульт Луцької районної філії ОСОБА_5 та заступник начальника відділу взаємодії з роботодавцями Луцької районної філії ОСОБА_6 (т. 1 а. с.14).

Копія наказу про звільнення роботодавцем ОСОБА_2 було направлено ОСОБА_1 04 березня 2020 року поштовим зв`язком і нею отримано 06 березня 2020 року (т. 1 а. с. 44).

Також судами встановлено, що не заперечувала сама позивач, що її трудова книжка зберігалася у неї і 28 лютого 2020 року у приміщенні Луцької філії Волинського обласного центру зайнятості відповідач ОСОБА_2 у її трудову книжку внесла запис про звільнення працівника ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України і видала останній трудову книжку із відповідним записом про звільнення її з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України (т. 1 а. с.13 зв.).

Згідно з повідомленням Луцької районної філії Волинського обласного центру зайнятості від 18 березня 2020 року № 135/22/04/19, вказаний трудовий договір був знятий з реєстрації 17 березня 2020 року (т. 1 а. с. 15).

Постановою слідчого відділу Рожищенського відділення поліції Горщарука В. І. від 13 березня 2020 року встановлено, що за заявою ОСОБА_2 про виявлення недостачі товарно-матеріальних цінностей на суму 19 460,00 грн були внесені відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування. Однак із-за неможливості встановити з акту ревізії точний перелік відсутніх товарів та суму завданої майнової шкоди кримінальне провадження, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, було закрито (т. 1 а. с. 19, 20).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду апеляційної інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо розгляду скарги по суті

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 2 статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Розірвання трудового договору згідно з пунктом 2 статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року в справі № 6-104цс14, від 23 грудня 2015 року в справі № 6-1093цс15, від 20 квітня 2016 року в справі № 6-100цс16.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Подібні висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 296/3031/16-ц (провадження № 61-364св17) та від 14 серпня 2019 року в справі № 552/4049/16-ц (провадження № 61-14646св18).

У контексті вказаної вище норми закону матеріальними цінностями є цінності, що прийняті на зберігання, зберігаються на складі, відпускаються зі складу, з торгового залу, іншого сховища.

Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, зберігання, транспортування, розподіл тощо. Ключові слова, що відображають розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, - це «прийняття» і «зберігання». Особи, які безпосередньо їх обслуговують, це переважно особи, які займаються прийманням, зберіганням, транспортуванням і розподілом матеріальних цінностей, наприклад, продавці, касири, завідувачі базами тощо. Під термінами «зберігання», «обслуговування» і «розподіл цінностей» слід розуміти широке коло операцій по експедиції чи по відпусканню цінностей, іноді зовсім не пов`язаних з безпосереднім їх обслуговуванням. За загальними правилом такі працівники в разі нестачі матеріальних цінностей несуть повну матеріальну відповідальність на підставі письмових договорів чи спеціальних законів. Для вирішення питання про те, чи відноситься працівник до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності, необхідно докладно ознайомитися з колом його обов`язків, що визначаються відповідними посадовими інструкціями та положеннями. В кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати, чи становить виконання операцій, що пов`язані з обслуговуванням цінностей, основний зміст їх трудових обов`язків, чи носить виконання ними вказаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Обов`язок з обслуговування цінностей може бути передбачений тарифно-кваліфікаційними довідниками, посадовими інструкціями та іншими нормативними актами.

Із урахуванням викладеного, можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Такий нормативно-правовим актом є Перелік посад.

Належність позивача до спеціальних суб`єктів трудових правовідносин, на яких поширюється дія пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, є істотною обставиною, яка підлягала встановленню.

Суди встановили, що посада менеджера зі збуту, яку обіймала позивач ОСОБА_1 , перебуваючи у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 , відсутня у вказаному Переліку посад.

До посадових обов`язків позивача ОСОБА_1 , яка працювала у відповідача менеджером зі збуту, не входило безпосереднє обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей.

Врахувавши те, що до посадових обов`язків позивача ОСОБА_1 , яка працювала у відповідача менеджером зі збуту, не входило безпосереднє обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей, а також те, що вказана посада відсутня у Переліку посад, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпустки), перевезення або застосування в процесі виробництва, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для звільнення позивача з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України відсутні.

Отже, оскільки звільнення позивача з роботи за недовіру за пунктом 2 статті 41 КЗпП України було проведено відповідачем з порушенням норм трудового законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про незаконність наказу про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 2 статті 41 КЗпП України.

Щодо строку звернення до суду з цим позовом

Крім зазначених фактичних й правових обставин, при вирішенні спору про поновлення на роботі суду слід чітко визначитися зі строком звернення до суду з позовом.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно випадків звільнення працівника і встановлює альтернативу: у такому випадку строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, залежно від того, яку з цих дій було вчинено раніше.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При цьому норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали об`єктивні причини.

У пункті 4 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

У позовній заяві позивач не просила поновити строк звернення до суду, оскільки вважала, що такий строк нею не пропущений, оскільки наказ про звільнення вона отримала 06 березня 2020 року. Крім того, позивач посилалася на Закон № 540-ІХ, згідно з яким строки, визначені статтею 233 КЗпП України, продовжуються на строк дії карантину, який був введений в Україні з 12 березня 2020 року.

Однак суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, не взяв до уваги вказані доводи позивача та, врахувавши те, що трудова книжка із записом про звільнення з роботи ОСОБА_1 була видана 28 лютого 2020 року, а з позовом до суду про поновлення на роботі вона звернулася 28 вересня 2020 року, дійшов висновку про пропуск ОСОБА_1 встановленого законом місячного строку для звернення до суду з цим позовом про поновлення на роботі без поважних причин.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Як встановили суди та підтверджується матеріалами справи, працівнику ОСОБА_1 трудова книжка із записом про звільнення з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України була видана 28 лютого 2020 року. Місячний строк звернення до суду з цим позовом закінчився 30 березня 2020 року, а з позовом до суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 звернулася 28 вересня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

У подальшому постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 239, від 22 квітня 2020 року № 291, від 20 травня 2020 року № 392, від 17 червня 2020 року № 500, від 22 липня 2020 року № 641 карантин продовжувався, відповідно, до 24 квітня, до 11 травня, до 22 червня, до 31 липня, до 31 серпня 2020 року на всій території України.

Законом № 540-ІХ строки, визначені статтею 233 КЗпП України, продовжилися на строк дії карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

При цьому положення частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦК України щодо зворотної дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, у даному випадку потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, у тому разі, коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, украденому цією особою.

Конституційний Суд України також зазначав, що закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

Отже, для визначення дії нормативно-правового акта у часі та, відповідно, для з`ясування того, чи поширюється його юридична сила на конкретні правовідносини, суду необхідно встановити: 1) момент набуття чинності нормативно-правового акта; 2) наявність або відсутність у новоприйнятому нормативно-правовому акті порядку та строків набрання ним чинності в цілому та/або окремих його положень, а також особливості застосування нормативно-правового акта у певний період часу (як правило, це визначається у «Перехідних положеннях»); 3) момент виникнення та закінчення правовідносин, на регулювання яких спрямована дія акта; 4) чи був чинним на момент виникнення та закінчення правовідносин нормативно-правовий акт; 5) чи містить нормативно-правовий акт положення, які скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Закон № 540-ІХ не містить в собі положення, які скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Отже, на момент початку перебігу строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі та на момент закінчення місячного строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, який закінчився 30 березня 2020 року, Закон № 540-ІХ чинності не набрав.

Встановивши, що ОСОБА_1 була обізнана про її звільнення з 28 лютого 2020 року (з дня отримання трудової книжки із записом про звільнення з роботи), у зв`язку з чим встановлений законом місячний строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі закінчився 30 березня 2020 року, тобто до набрання чинності Законом № 540-ІХ, а з позовом вона звернулася лише 28 вересня 2020 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем встановленого законом місячного строку звернення до суду з цим позовом без поважних причин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, оскільки початок зупинення строку звернення до суду потрібно пов`язувати саме із моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-ІХ, що відповідає правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач була обізнана про її звільнення з 28 лютого 2020 року, а також про порушення її трудових прав, проте протягом семи місяців до суду із вказаним позовом не зверталася, що свідчить про пропуск позивачем встановленого місячного строку для звернення до суду із вказаним позовом, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України. Клопотання про поновлення пропущеного строку позивач не заявляла, поважних причин його пропуску вона не надала.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції, зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального права, а тому вони не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які суд правильно застосував, і з якими погоджується й суд касаційної інстанції.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і на такі заявник не вказує.

Таким чином, Верховний Суд у межах доводів касаційної скарги дійшов висновку, що вони належним чином не підтверджені та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З підстав вищевказаного колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Шестерніним Віталієм Дмитровичем, залишити без задоволення.

Постанову Волинського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Пророк

В. В. Сердюк