Справа №489/6828/23
Провадження № 22-ц/812/557/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 квітня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2 ,

подану адвокатом Гайдаржиєм Андрієм Валерійовичем

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Микульшиною Г.А., повний текст складено 12 лютого 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що у січні 2018 року вона звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на її утримання у зв`язку з тим, що вона є донькою позивача та продовжувала навчання.

Заочним рішенням суду від 07 червня 2018 року її позов було задоволено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року змінено розмір аліментів, присуджених на користь позивача, та стягнуто з ОСОБА_3 аліменти до закінчення нею навчання в розмірі 1/30 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 11 січня 2018 року і до закінчення навчання 30 червня 2019 року.

Рішення про стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 примусово виконувалось Заводським ВДВС м. Миколаєва (ВП № 65302404). За час примусового виконання державним виконавцем було нараховано заборгованість по аліментам в сумі 18 864,66 грн.

Зазначає, що лише 15 вересня 2023 року із відповідача було стягнуто суму заборгованості по аліментам, що підтверджується квитанцією про оплату.

05 жовтня 2023 року постановою державного виконавця закінчено виконавче провадження у зв`язку із повним виконанням.

Вважає, що відповідач повинен нести відповідальність за прострочення сплати аліментів, встановлену ч. 1 ст. 196 СК України.

Згідно розрахунку, за період з 11 січня 2018 року по 15 вересня 2023 року розмір неустойки (пені) зі сплати аліментів становить 350 889,73 грн. Однак оскільки сума стягнення неустойки (пені) не повинна перевищувати 100 % заборгованості по аліментам, сума неустойки становить 18 864,66 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь неустойку (пені) за прострочення сплати аліментів у сумі 18864,66 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що зобов`язання по сплаті заборгованості по аліментам не були виконані відповідачем з незалежних від нього підстав оскільки позивач звернулась до державної виконавчої служби із заявою про стягнення з відповідача аліментів після спливу майже двох років після постановлення рішення про стягнення аліментів та після сплину строку, до якого вказані аліменти було стягнуто; відсутні неспростовні, належні та достовірні докази того, що відповідач був у встановлені діючим законодавством строк та порядок повідомлений про відкриття виконавчого провадження та наявність заборгованості зі сплати аліментів; державним виконавцем не було вчинено всіх можливих передбачених Закону України «Про виконавче провадження» дій, спрямованих на фактичне виконання рішення суду; судом за заявою стягувача було визнано протиправним та скасовано первісний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, без врахування висновків викладених в постановах Верховного Суду та є необґрунтованим, тому просила про його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Так, вказувала, що обов`язок відповідача сплачувати аліменти присуджені судом є беззаперечним та безумовним, тому дата подання виконавчого листа на примусове виконання та невчинення державним виконавцем усіх дій передбачених Закону України «Про виконавче провадження» для фактичного виконання рішення не є обставинами, через які у відповідача виникла заборгованість.

Державний виконавець належним чином повідомив відповідача про початок виконавчого провадження, адже відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, постанова про відкриття виконавчого провадження надсилається рекомендованим поштовим відправленням.

До того ж, згідно з статті 76 Закону України «Про виконавче провадження» зокрема, за неповідомлення боржником про зміну місця (проживання) перебування чи місцезнаходження, а також за неявку без поважних причин за викликом виконавця, винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Таким чином, відповідач не заперечує наявність заборгованості по несплаті аліментів у межах виконавчого провадження № 65302404, до того ж ним не доведено, що вжито усіх залежних від нього заходів на належне виконання рішення суду, та те, що заборгованість виникла з незалежних від нього обставин на підставі належних та достатніх доказів відповідно до статей 77 та 80 ЦПК України

У відзиві представник відповідача не погоджується з апеляційною скаргою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні представник позивача адвокат КучеряваТ.Ю. апеляційну скаргу підтримала, просила про її задоволення.

Від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Бєлової Р.В. до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, апеляційну скаргу не визнають, просила залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Зважаючи на викладене, справу розглянуто за відсутності вказаних учасників справи. Їх неявка, в силу частини 2 статті 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна підлягає задоволенню.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що позивач ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_3 .

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Рішенням Ленінським районним судом м. Миколаєва від 24 вересня 2019 року справа №489/100/18, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання, в розмірі 1/8 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 11 січня 2018 року до закінчення навчання - червень 2019 року.

28 жовтня 2019 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Надточиєва А.П. оскаржила його до Миколаївського апеляційного суду.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2019 року в частині розміру аліментів змінено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/30 частини від всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 11 січня 2018 року на період навчання до 30 червня 2019 року.

20 січня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 489/100/18.

Постановою Верховного Суду від 04 серпня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року залишено без змін.

22 січня 2020 року Ленінським районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист по справі № 489/100/18.

Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2021 року поновлено ОСОБА_2 строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа від 22 січня 2020 року по справі № 489/100/18 про стягнення аліментів з ОСОБА_3

12 жовтня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Ленінського районного суду м. Миколаєва зі скаргою на дії державного виконавця Заводського ВДВС у місті Миколаєві ПМУ Міністерства юстиції (м. Одеса), згідно якої просила: визнати протиправним та скасувати розрахунок заборгованості по сплаті аліментів від 20 вересня 2021 року, виконаний старшим державним виконавцем Заводського ВДВС м. Миколаєва Бабенко Є.М. при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого 22.01.2020 по справі № 489/100/18; зобов`язати Заводський ВДВС м. Миколаєва провести розрахунок заборгованості по сплаті аліментів при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого 22 січня 2020 року по справі № 489/100/18 з урахуванням доходу, одержаного боржником на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/25830/15 від 30 грудня 2020 року за період з 11 січня 2018 року до закінчення навчання - червень 2019 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2022 року скаргу ОСОБА_2 задоволено, визнано протиправним та скасовано розрахунок заборгованості по аліментам від 20 вересня 2021 року, зобов`язано Заводський ДВС провести перерахунок заборгованості.

Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2023 року виправлено описку в ухвалі Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2022 року про визнання протиправним і скасування розрахунку.

27 квітня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Заводського ВДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) із заявою про примусове виконання рішення суду по справі № 489/100/18.

29 квітня 2021 року старшим державним виконавцем Заводського ВДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 65302404 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва 22 січня 2020 року по справі № 489/100/18.

Копію постанови про відкриття виконавчого провадження 30 квітня 2021 року було направлено боржнику ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 84). Конверт повернувся неврученим (а.с. 86).

20 вересня 2021 року державним виконавцем Заводського ВДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) виконано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів по справі № 489/100/18, згідно якого заборгованість ОСОБА_3 зі стягнення аліментів за період з 11 січня 2018 року по 30 червня 2019 року становить 17 964,29 грн.

Копію розрахунку заборгованості зі сплати аліментів 21 вересня 2021 року було направлено боржнику ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 108).

13 червня 2023 року до Заводського ВДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) надійшло повідомлення від Дніпровської митниці Державної митної служби України про те, що ОСОБА_3 поновлено на роботі в Дніпровську митницю 17 червня 2021 року на посаді начальника митниці, до якого долучено довідку про доходи боржника.

30 серпня 2023 року на адресу Заводського ВДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) від боржника ОСОБА_3 надійшла заява про долучення до матеріалів справи довідки про доходи.

12 вересня 2023 року державним виконавцем Заводського ВДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) виконано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів по справі № 489/100/18, згідно якого заборгованість ОСОБА_3 за період з 11 січня 2018 року по 30 червня 2019 року становить 18 864,66 грн. (а.с. 164).

13 вересня 2023 року копію вказаного розрахунку було направлено сторонам виконавчого провадження (боржнику ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ).

05 жовтня 2023 року старшим державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було винесено постанову про закриття виконавчого провадження № 65302404 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 489/100/18, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення аліментів з ОСОБА_3 - на підставі пункту 9 частини 1 статті 39, статті 40 ЗУ Про виконавче провадження, в зв`язку зі стягненням аліментів в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що зобов`язання по сплаті заборгованості по аліментам не були виконані відповідачем з незалежних від нього підстав, оскільки позивач звернулась до державної виконавчої служби із заявою про стягнення з відповідача аліментів після спливу майже двох років після постановлення рішення про стягнення аліментів та після сплину строку, до якого вказані аліменти було стягнуто; відсутні неспростовні, належні та достовірні докази того, що відповідач був у встановлені діючим законодавством строк та порядок повідомлений про відкриття виконавчого провадження та наявність заборгованості зі сплати аліментів; державним виконавцем не було вчинено всіх можливих передбачених Законом України «Про виконавче провадження» дій, спрямованих на фактичне виконання рішення суду; судом за заявою стягувача було визнано протиправним та скасовано первісний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19січня 2022 року у справі № 711/679/21.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У матеріалах справи відсутні докази, що боржник вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Посилання ОСОБА_3 щодо необізнаності його про рішення суду, яким з нього стягуються аліменти на користь доньки не ґрунтуються на встановлених судом обставинах та спростовується матеріалами справи. Адже саме за апеляційною скаргою ОСОБА_3 було переглянуте в апеляційному порядку рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2019 року, яким з останнього стягнуто аліменти у розмірі 1/30 частки з усіх видів заробітку ( доходу).

Відтак, відповідач, оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку достеменно знав про стягнення з нього аліментів на користь доньки. Разом з тим, будь-яких дій щодо добровільного виконання вказаного судового рішення, у передбаченому статтею 187 СК України не вчиняв.

Посилання у відзиві на позов та апеляційну скаргу, що відповідачу не було відомо про наявність заборгованості по виплаті аліментів та жодних розрахунків про розмір заборгованості державним виконавцем йому не надсилалось, а тому відсутня його вина у виникненні заборгованості, безпідставні, оскільки відповідач зобов`язаний утримувати доньку в рівній мірі з матір`ю дитини та за змістом положень Закону України «Про виконавче провадження» мав повідомити виконавчу службу про отримання інших доходів. Крім того, про рішення суду щодо стягнення аліментів він достовірно знав.

А тому, суд апеляційної інстанції, приходить до висновку, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини самого відповідача, у наслідок його бездіяльності щодо виконання судового рішення.

Пред`явлення виконавчого листа до виконання з певною затримкою, але в межах строку на його пред`явлення, не є підставою для звільнення позивача від обов`язку сплачувати заборгованості з аліментів. Крім того, відповідач знав про свій обов`язок сплачувати аліменти у визначеному в рішенні суду розмірі. А тому, висновок суду проте, що позивач звернулась до державної виконавчої служби із заявою про стягнення з відповідача аліментів після спливу майже двох років після постановлення рішення про стягнення аліментів та після сплину строку, до якого вказані аліменти було стягнуто, є неправильним.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2022 року визнано протиправним та скасувань розрахунок заборгованості по аліментам від 20 вересня 2021 року, виконаний старшим державним виконавцем Заводського відділу ДВС Бабенком Є.М. при примусовому виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва від 22 січня 2020 у справі 489/1000/18 та зобов`язано провести розрахунок заборгованості з урахуванням доходів отриманих боржником на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Миколаєва від 30 грудня 2020 року у справі №826/25830/15 за період з 11 січня 2018 року та закінчення навчання 30 червня 2019 року.

На виконання вимог цієї ухвали державним виконавцем проведено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, з якого вбачається, що за період з 11 січня 2018 року по 30 червня 2019 року, з врахуванням сплати у серпні 2023 року 1000 грн., така становить 18864 грн.66 коп.

Розрахунок державного виконавця відповідачем не оскаржувався.

Заборгованість по сплаті аліментів була повністю погашена 15 вересня 2023 року.

З вищенаведеного виходить, що боржником визнавалась наявність заборгованості зі сплати аліментів, що в свою чергу є визнанням неналежного виконання ним аліментних зобов`язань, що є підставою для стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Зважаючи на те, що зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, дослідивши надані позивачем докази, а саме, копію ухвали Ленінського районного суду Миколаївської області від 27 вересня 2022 року, розрахунок заборгованості по аліментах державного виконавця за період з 11 січня 2018 року по 30 червня 2019 року, з`ясувавши розмір несплачених аліментів за кожним із періодичних платежів, установивши строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, колегія суддів вважає такий розрахунок дійсним та бере його до уваги.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивача, з урахуванням приписів частини 1 статті 196 СК України, підлягає стягненню пеня за прострочку сплати аліментів в розмірі 18846 грн. 66 коп.

За такого, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, адвоката Гайдаржий А.В., діючого від імені ОСОБА_2 , є доведеними, а тому вона підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 6 вказаної вище статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позивачка при зверненні до суду з позовною заявою про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів, звільнена від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 1073,60 грн., а також за подання апеляційної скарги позивачкою в розмірі 1610,40 грн., а всього 2684 грн.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Гайдаржиєм Андрієм Валерійовичем - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути із ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) неустойку (пеню) за прострочку сплати аліментів в розмірі 18864 (вісімнадцять тисяч вісімсот шістдесят чотири) грн. 66 коп.

Стягнути із ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 03 квітня 2024 року.