КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №371/464/22 Головуючий у І інстанції - Кириленко М.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/7031/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Миронівської міської ради Обухівського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення третьої сесії сьомого скликання Миронівської міської ради Обухівського району Київської області №71-03-VII від 25 січня 2019 року,

установив:

У червні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Миронівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , Миронівської міської ради Обухівського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення третьої сесії сьомого скликання Миронівської міської ради Обухівського району Київської області №71-03-VII від 25 січня 2019 року

В обґрунтування своїх позовних вимог, зазначав, що 29 квітня 1993 року на підставі рішення виконавчого комітету ради народних депутатів Миронівської міської ради йому надано у безстрокове користування земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 1000 кв.м. для будівництва жилого одноповерхового будинку на праві особистої власності.

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Миронівського району Київської області 15 березня 1999 року, надано дозвіл на виконання будівельних робіт на вказаній ділянці.

За рішенням 39 сесії п`ятого скликання Миронівської міської ради, ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, яку у 2021 році на замовлення відповідача було виготовлено.

Відповідно до технічної документації виготовлено кадастровий план земельної ділянки з можливим кадастровим номером земельної ділянки :04:026.

Він подав до відділу у Новоград-Волинському районі ГУ Дежгеокадастру у Житомирській області заяву про внесення відомостей до державного земельного кадастру, проте отримав відмову, оскільки встановлено, що перетин ділянки (кадастровий номер :04:026) з ділянкою (кадастровий номер :04:026:0054) площа співпадає на 100% (повне співпадіння).

Під час внесення відомостей до Державного земельного кадастру виявилося, що надана йому земельна ділянка вже зареєстрована та має кадастровий номер :04:026:0054, право власності зареєстровано за ОСОБА_1 .

Таким чином, відповідачу передано у власність земельну ділянку, яку за рішенням виконавчого комітету ради народних депутатів Миронівської міської ради було надано у безстрокове користування для будівництва жилого одноповерхового будинку на праві особистої власності йому, ОСОБА_2 .

Просив суд, визнати протиправним та скасувати Рішення Третьої сесії сьомого скликання Миронівської міської ради Обухівського району Київської області №71-03-VII від 25 січня 2019 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 ».

Скасувати у державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :04:026:0054 з одночасним припиненням усіх речових прав зареєстрованих щодо вказаної земельної ділянки.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року зазначений вище позов задоволено.

Визнано противоправним та скасовано рішення третьої сесії сьомого скликання Миронівської міської ради Обухівського району Київської області №71-03-VІІ від 25 січня 2019 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_1 ».

Стягнуто з ОСОБА_1 та Миронівської міської ради Обухівського району Київської області на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 496,20 грн. з кожного.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що він є добросовісним набувачем права власності на земельну ділянку площею 0,1000 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки:04:026:0054.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем не обґрунтовано та не надано доказів, що земельна ділянка, на яку землевпорядна організація ТОВ «Земфонд» виготовила йому технічну документацію із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), є саме земельною ділянкою площею 0,1000 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки:04:026:0054, власником якої є він.

Позивач зазначає, що Відділом у Новоград-Волинському районі Головного управління держгеокадастру у Житомирській області йому відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, оскільки перетин земельної ділянки з кадастровим номером :04:026 на 100% співпадає з площею земельної ділянки кадастровий номер :04:026:0054, власником якої є він.

Вважає, що неможливо ідентифікувати земельні ділянки лише за їх площею. Земельних ділянок з площею 0,1000 га може бути безліч.

Крім того, технічну документацію із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) позивачу виготовлено на підставі рішення Миронівської міської ради від 26 листопада 2009 року №1545-39-У «Про надання дозволу громадянам на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів. що посвідчують право власності на земельні ділянки».

Таке рішення Миронівської міської ради є застарілим і землевпорядна організація не мала права виготовляти позивачу технічну документацію із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на підставі цього рішення.

Просив суд, скасувати рішення Миронівського районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_3 подав відзив в обґрунтування якого зазначив, що відповідач вказує, що він звернувся до Миронівської міської ради Київської області про надання у власність земельної ділянки площею 0,1000 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Пороте, вказане твердження є помилковим та таким, що не відповідає дійсності, оскільки відповідно до заяви ОСОБА_1 просив виділити йому земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Неозброєним оком видно, що допис «АДРЕСА_3» -виконано іншою пастою та відповідно іншою рукою та не відомо в який проміжок часу, а з фото-схеми доданої до заяви взагалі не видно, що така ділянка розташована саме по АДРЕСА_2 , адже під час написання заяви ОСОБА_1 не ідентифіковано ділянку та не вказано її повної адреси. Тому не можна однозначно ідентифікувати земельну ділянку яку ОСОБА_1 поросив «виділити» йому.

Також невідомо, яку саме земельну ділянку «виділили» ОСОБА_1 для відведення земельної ділянки у власність. Проте, з якихось невідомих підстав ОСОБА_1 чомусь вирішив, що саме земельну ділянку, яку передано ОСОБА_2 в безстрокове користування, надано йому.

Таким чином, відповідачу незаконно передано у власність земельну ділянку, якою фактично володіє та користується він, оскільки в Рішенні 36 сесії сьомого скликання Миронівської міської ради Київської області від 23 лютого 2018 року №1902-36-VII не ідентифіковано земельну ділянку та прямо визначити її місце розташування неможливо.

Незважаючи на вищевказані обставини, відповідно до Рішення Миронівської міської ради Київської області від 25 січня 2019 року громадянину ОСОБА_1 затверджено проект із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 , знову ж таки без зазначення фактичної адреси розташування земельної ділянки. Вказані дії представниками міської ради здійснено з метою приховання, фактичної адреси, щоб не можливо було встановити той факт повторного надання у власність однієї і тієї ж земельної ділянки різним особам.

Вказує, що він на законних підставах користується земельною ділянкою площею 0,1 га по АДРЕСА_3 , рішення, яким виділялася земельна ділянка не скасоване, не відмінене, він сам добровільної відмови від користування земельною ділянкою не надавав, земельна ділянка у нього не вилучалася, а отже рішення на підставі якого було виділено земельну ділянку 29 квітня 1993 року є чинним та не скасованим, тому він має право на реєстрацію майнових прав на земельну ділянку, яка тривалий час перебуває у його користуванні.

Разом з ти намагаючись спростувати той факт, що на території спірної земельної ділянки присутні будівельні матеріали, а сама земельна ділянка засаджена кукурудзою, яку садив він, ОСОБА_1 підтверджує той факт, що він ніколи не був на території вказаної земельної ділянки та не знає її місця знаходження в натурі на місцевості. В іншому разі його мало зацікавити питання хто фактично використовує його земельну ділянку і збирається здійснювати там будівництво.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Миронівського районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_3 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Представник Миронівської міської ради Обухівського району Київської області - Савенко В.М. в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із рішення виконавчого комітету Миронівської міської ради народних депутатів №46 від 29 квітня 1993 року, ОСОБА_2 в безстрокове користування надано земельну ділянку № НОМЕР_1 за рахунок резервної території Миронівської міської ради народних депутатів в АДРЕСА_1 , площею 1000 кв.м., для будівництва жилого одноповерхового будинку по типовому проекту АДРЕСА_4 з житловою площею 56,32 кв.м., загальною площею 72,72 кв.м. та наступних господарських і побутових споруд: сараю для топлива і інвентаря, літньої кухні, погріба, автогаража, дворової вбиральні.

З копії акту про відведення присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 28 грудня 1998 року вбачається, що на підставі рішення виконкому Миронівської міської ради народних депутатів №46 від 29 квітня 1993 року, ОСОБА_2. виділено для будівництва індивідуального житлового будинку присадибну земельну ділянку, площа становить 1000 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_1 , що підтверджується генеральним планом забудови земельної ділянки, проектом забудови земельної ділянки.

Згідно дозволу на виконання будівельних робіт №10 від 15 березня 1999 року виданий ОСОБА_2 , надано дозвіл на виконання будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель в АДРЕСА_1 .

Згідно із рішення п`ятого скликання 39 сесії Миронівської міської ради Миронівського району Київської області №1545-39-V від 26 листопада 2009 року, ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки на території Миронівської міської ради, загальною площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

За рішенням відділу у Новоград-Волинському районі ГУ Дежгеокадастру у Житомирській області ОСОБА_2 було відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру №РВ-021 від 16 серпня 2021 року, державним кадастровим реєстратором розглянуто заяву про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 10 серпня 2021 року (реєстраційний номер ЗВ-021) разом з доданими до неї документами та відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з таких підстав: електронний документ не відповідає установленим вимогам, про що зазначено у протоколі проведення перевіри електронного документа; розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №298343134 від 08 лютого 2022 року вбачається, що земельна ділянка (кадастровий номер :04:026:0054) площею 0,1 га на праві приватної власності на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45689985 від 26 лютого 2019 року, належить ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 була передана земельна ділянка з індивідуальними ознаками у власність, на час прийняття рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою міською радою не вирішувалось питання про вилучення у ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, тобто не було дотримано порядку вилучення земельної ділянки у попереднього користувача, рішення було чинне, тому фактично міська рада двічі передала одну й ту ж земельну ділянку.

Таким чином, оспорюванні рішення, виданий на їх підставі державний акт на право власності на земельну ділянку, прийняті з порушенням земельного законодавства, що порушує права позивача.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ч. 1 ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За приписами ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом ст. 3, 4 ЗК України, земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Згідно зі ст.22 та ст.23 ЗК України в редакції 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення виконавчого комітету Миронівської міської ради народних депутатів №46 від 29 квітня 1993 року, ОСОБА_2 в безстрокове користування надано земельну ділянку № НОМЕР_1 за рахунок резервної території Миронівської міської ради народних депутатів в АДРЕСА_1 , площею 1000 кв.м., для будівництва жилого одноповерхового будинку по типовому проекту АДРЕСА_4 з житловою площею 56,32 кв.м., загальною площею 72,72 кв.м. та наступних господарських і побутових споруд: сараю для топлива і інвентаря, літньої кухні, погріба, автогаража, дворової вбиральні.

На підставі акту про відведення присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 28 грудня 1998 року, земельна ділянка для будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 площею 1000 кв.м. була виділена ОСОБА_2 .

Відповідно, з урахуванням вищевказаних норм ЗК України в редакції 1990 року, до позивача у законний спосіб перейшло право користування земельною ділянкою.

Відомостей, щодо припинення права ОСОБА_2 на користування спірною земельною ділянкою у встановленому порядку матеріали цивільної справи не містять та апелянтом надано не було.

Згідно з ч.2 та п. г) ч.3 ст.152 ЗК України в чинній редакції, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України в чинній редакції, земельні ділянки, які перебували у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передавались у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування виключно після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Оскільки судом не встановлено припинення права користування спірною земельною ділянкою в порядку, визначеному законом, земельна ділянка площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 є такою, що перебуває на даний час у безстроковому користуванні ОСОБА_2 , а відтак, не могла бути передана органом місцевого самоврядування у власність ОСОБА_1 , оскільки не була вільною.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного та мотивованого висновку про те, що рішення третьої сесії сьомого скликання Миронівської міської ради Обухівського району Київської області №71-03-VІІ від 25 січня 2019 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_1 », підлягає визнанню незаконним та скасуванню, оскільки суперечить положенню ч.5 ст.116 ЗК України.

Посилання апелянта на те, що рішенням Миронівської міської ради Обухівського району Київської області №71-03-У11 від 25 січня 2019 року йому законно відведено у власність земельну ділянку площею 0,1000 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:026:0054,апеляційний суд оцінює критично, оскільки право позивача на безстрокове користування спірною земельною ділянкою підтверджується рішенням виконавчого комітету Миронівської міської ради народних депутатів №46 від 29 квітня 1993 року. Таке рішення є чинним та не скасованим.

Інші доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують необхідність попереднього припинення права користування позивача на спірну земельну ділянку.

Крім того, на заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що він є добросовісним набувачем права власності на спірну земельну ділянку, оскільки у даному випадку позивач має законне право користування земельною ділянкою на яку претендує, а відповідач такого права, отриманого у визначеному законом порядку, щодо саме цієї земельної ділянки не мав.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі №617/763/16-ц від09 грудня 2020 року, надання дозволу територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин на розробку проекту землеустрою двом окремим громадянам, щодо однієї і тієї ж земельної ділянки, є таким, що суперечить вимогам землеустрою, та сприяє позбавлення одного з них можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру отримання у власність земельної ділянки.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду №524/3490/17-ц від 27 березня 2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба