05.03.2024 Справа № 363/5112/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі

головуючого судді Шубочкіної Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Воронюк А.І.,

позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника позивачів - ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

третьої особи - ОСОБА_5 ,

представника третьої особи - ОСОБА_6 ,

розглянувши у судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, треті особи: орган опіки та піклування Димерської селищної Ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_5 , -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом та просять позбавити свою мати ОСОБА_4 батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначають, що вони народились в місті Вишгород Київської області та проживають за адресою: АДРЕСА_1 разом з батьком, бабусею та дідусем. Їх батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 19 грудня 2022 року розлучились. Зазначають, що їх мати ОСОБА_4 жодної участі у їх вихованні, розвитку не приймає. В червні місяці 2023 року, матір ОСОБА_4 їх покинула і без пояснень пішла, залишивши на дідуся та бабусю. Наразі самостійно батько сплачує кошти за відпочинок, оздоровлення, за ліцей на різні потреби, харчування, а матір ОСОБА_4 залишається осторонь, лише формально. Зазначають, що ОСОБА_4 до цих пір не має самостійного житла і відповідно не має достатніх умов для належного їх утримання, оскільки мешкає разом зі своїм рідним братом, якому належить житло, та збирається виїхати за кордон.

Ухвалою суду від 25.09.2023 року у справі відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 06.11.2023 року у справі закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позовних вимог не заперечувала, зазначила, що добровільно написала нотаріально завірену відмову від своїх батьківських обов`язків відносно своїх двох доньок. Хоче виїхати за межі України, щоб не було жодних «хвостів», донькам матеріально не допомагає, не слідкує за ними, їсти їжу, яку вона готує, доньки відмовляються. Після розторгнення шлюбу проживала в будинку разом із доньками ще півроку, а після пішла на квартиру брата, який на даний час в ЗСУ. Коли доньки були маленькими за ними не доглядала, до школи на батьківські збори не ходила, вивчати уроки не допомагала.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позовних вимог не заперечував. До суду надав письмові пояснення, де зазначив, що відповідачка ОСОБА_4 ухиляється від своїх прямих батьківських обов`язків не бере жодної участі у вихованні та розвитку доньок, жодним чином не цікавиться їхнім життям, тому вважає що вона повинна бути позбавлена батьківських прав. В судовому зсіданні пояснив, що життя із дружиною фактично не склалося із початку, вихованням доньок займався він, бабуся та його сестра. Матеріально утримував сім`ю лише він. На даний час він в ЗСУ, а діти із бабусею.

В судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_6 заперечував, посилаючись на висновок Служби у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради, з якого вбачається відсутність вагомих підстав позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_5 в судовому засідані надала наступні покази. Коли народилися діти, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 жили разом з нею в одному будинку. Свідок допомагала їм чим могла та вони разом виховували дітей. ОСОБА_4 ходила на батьківські збори до школи, купувала продукти та одяг для дітей. Потім почалися сварки між сином та відповідачем. Відповідач іноді била ї ображала дітей, але взагалі вона доглядала за дітьми, але, з її слів, не так, як треба. Син ОСОБА_5 пішов до лав ЗСУ, а ОСОБА_4 розірвала шлюб та добровільно вирішила змінити своє місце проживання. Діти харчувалися та харчуються у неї, тому що те, що готувала ОСОБА_4 вони не їли, все виливали собаці. Зазначила, що на даний час ОСОБА_4 не приймає участь у вихованні, не підтримує дітей. Від першого шлюбу у ОСОБА_4 є син, який також з нею не проживав, його виховують бабуся да дідусь. За 8 місяців ОСОБА_4 жодного разу не подзвонила та не спитала, як її діти. Фінансово також не допомагає.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засідані надала наступні покази. Вона раніше проживала в будинку разом з ОСОБА_8 , є рідною тіткою позивачам. З самого народження вона приймає участь у вихованні дівчинок, супроводжує в лікарню, купляє продукти, допомагає з навчанням. Пояснила, що ОСОБА_4 не знаходить спільної мови з дітьми, майже нічого їм не купляла. Спочатку ОСОБА_4 ходила на батьківські сбори, тепер ходять вона та ОСОБА_5 . Були випадки коли ОСОБА_4 била дітей та ОСОБА_9 , одна з позивачів, тікала із дому. ОСОБА_4 вирішила змінити місце проживання після сварок з чоловіком, який пішов служити. Діти харчувались та харчуються у ОСОБА_5 , тому що те, що готувала ОСОБА_4 вони не їли. ОСОБА_4 останні два роки проживала з ними, але дітей не виховувала, тому мамою більш вважали саме її. Повідомила, що зараз дітям допомагає вона, їх батько та ОСОБА_5 .

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розлучились згідно рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 грудня 2022 року.

Відповідно до свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають разом із батьком ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками Димерської селищної ради та витягами з реєстру Димерської територіальної громади.

Згідно характеристик ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з Литвинівського ліцею батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 цікавляться навчанням дітей та відповідально ставляться до їх виховання в сім`ї, регулярно відвідують школу та надають допомогу класному керівнику та активно співпрацюють з ним.

З копії заяви ОСОБА_4 від 23 червня 2023 року №714 до компетентних органів та всім державним установам, кого це стосується, засвідченої приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Ю.І., вбачається, що остання дала згоду на позбавлення її батьківських прав відносно дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З висновку Служби у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради від 21 серпня 2023 року №256 вбачається, що Комісією з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Димерської селищної ради не встановлено вагомих підстав доцільності позбавлення батьківських прав. Комісією встановлено факт ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, про те на даний час постановка питання про позбавлення батьківських прав є передчасним, оскільки в діях матері прослідковується заінтересованість в збереженні родинних відносин зі своїми дочками.

Спірні правовідносини регулюються нормами матеріального права визначені, зокрема, Сімейним кодексом України.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Аналогічні обов`язки батьків передбачені у статті 12 Закону України «Про охорону дитинства».

Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною 4 статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.

З аналізу вказаної статті, суд вважає, що зазначені підстави є вичерпними та позбавлення батьківських прав є правом, а не обов`язком суду.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Крім того, Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Хант проти України», № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, п. 54).

Разом з тим Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими («Мамчур проти України», № 10383/09 від 16 липня 2015 року, п. 100).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. («Хант проти України», № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, п.п. 57-58).

У п.п. 47-49 справи «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Крім того, у даному рішенні Судом звернуто увагу, що при вирішенні прав про позбавлення батьківських прав має бути встановлено відсутність поважних причин не виконання батьками батьківських обов`язків, які б виправдовували позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц зроблено висновок щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Посилання позивачів на те, що мати не піклувалася про них з самого дитинства, не готувала їм смачної їжи, не прасувала їм речі є, на думку суду, дитячими образами, так як в силу свого віку вони всього могли не усвідомлювати. Факти застосування фізичної сили або психологічного впливу нічим не підтверджується, бо звернень до відповідних органів та органів опіки та піклування ані від дітей, ані від батька чи бабусі та тітки не було. Немаловажну роль грає і те, що поряд проживає бабуся, яка мала змогу приділяти і на даний час приділяє дітям більшу увагу, так як батьки працювали, і діти проводили з нею більшу частину доби. Крім того, позивачі на даний час не усвідомлюють наслідки, які настануть при позбавлення батьківських прав їх матері. Посилання на те, що мати не надає матеріальної допомоги, не купує їм речі стосуються лише останнього півроку, але слід звернути увагу на те, що за стягненням аліментів з відповідача на утримання дітей ніхто не звертався. Відсутність житла у відповідача не є підставою позбавлення її батьківських прав, тим паче ОСОБА_5 дозволив відповідачу проживати у будинку разом із дітьми і де вона проживала до червня 2023 року. Крім того, діти вже такого віку, коли мають право самі обирати, з ким з батьків вони бажають проживати.

Суд також звертає увагу і на те, що в судовому засіданні відповідач не надала впевнених відповідей щодо підстав позбавлення її батьківських прав, а також причин її погодження із цим. Відповідач зайняла позицію визнання позову, але її емоційний стан, хвилювання та іноді стримання сльоз, небажання відповідати на уточнюючі питання суду говорить про внутрішній протест відповідача проти позбавлення її батьківських прав.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні надавав протирічні пояснення, в тому числі і такі, які розходилися із раніше наданими письмовими поясненнями.

Позивачами та їх представником не доведено, що поведінка відповідача відносно дітей є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї.

Таким чином, при розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

На думку суду, даний позов має штучний характер і був поданий з прихованою метою вирішення іншого питання.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Також, ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Позивачі та їх представник не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення мати по відношенню до дітей батьківських прав.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, не забезпечуватиме інтересів дітей, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265,268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, треті особи: орган опіки та піклування Димерської селищної Ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_5 , відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засідання було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення проголошено 11.03.2024 року о 16.00 год.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_5 , адреса реєстрації АДРЕСА_3 .

Третя особа: Орган опіки та піклування Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, , адреса: вул. Соборна, 19 ,смт. Димер ,Київська обл. ,Вишгородський р-н ,07330.

Третя особа: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя Т.В. Шубочкіна