Справа № 296/3256/24
УХВАЛА

Іменем України

"29" квітня 2024 р. м.Житомир

Суддя Корольовського районного суду м. Житомира Адамович О.Й., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Касянчук С.В звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з вказаним позовом відповідно до змісту якого просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, виданий 12.06.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною та зареєстрований в реєстрі №79958 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою від 15.04.2024 р. позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

24.04.2024 року представник позивача подав до суду заяву з усуненими недоліками.

Перевіряючи матеріали позовної заяви на дотримання вимог статей 26-30 ЦПК України, суд дійшов висновку, що справа підлягає направленню за підсудністю до Корольовського районного суду м. Житомира з огляду на наступне.

Питання визначення територіальної підсудності врегульовано параграфом 3 глави 2 ЦПК України.

Правила визначення загальної підсудності вказані в ст. 27 ЦПК України, відповідно до частини 2 якої позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Стаття 28 ЦПК України регламентує визначення правил підсудності справ за вибором позивача (альтернативна підсудність).

Відповідно до ч. 12 ст. 28 ЦПК України позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання.

Визначення змісту категорії місця виконання рішення наведене у статті 24 Закону України «Про виконавче провадження». За правилами частин першої та другої наведеної статті виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника-фізичної особи, за місцезнаходженням боржника-юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Верховний Суд у постанові від 29 жовтня 2020 року у справі № 263/14171/19 зауважив, що «Виходячи зі змісту статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», що місцем виконання судового рішення є місце провадження виконавчих дій з його примусового виконання. Такі виконавчі дії провадяться за місцем проживання боржника, місцем його перебування, роботи або за місцем знаходження його майна. Отже, місце виконання рішення та місце прийняття до виконання виконавчих документів уповноваженим виконавцем можуть не співпадати та є відмінними правовими категоріями.

При зверненні до суду в позовній заяві представник позивача зазначив про те, що даний спір підлягає розгляду Корольовським районним судом м. Житомира, посилаючись на ч. 12 ст. 28 ЦПК України, ч.1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у виконавчому написі та в постанові про відкриття виконавчого провадження вказано місце проживання позивача на території Корольовського району м. Житомира, а саме: АДРЕСА_1 .

Також представник позивача в позовній заяві зазначає, що зареєстрованим місце проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 , та чому у виконавчому написі зазначено адресу реєстрації ОСОБА_1 АДРЕСА_1 йому не відомо.

До позовної заяви долучено копію паспорту позивача, зі змісту якої вбачається, що позивач з 25.02.2011 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином визначаючи підсудність справи за Корольовським районним судом м. Житомира згідно правил альтернативної підсудності позивач виходить з того, що місцем виконання виконавчого напису є місце проживання позивача, яке вказане у виконавчому написі та в постанові про відкриття виконавчого провадження, при цьому представник наголошує, що таке місце проживання не відповідає дійсності, що є однією з підстав для оскарження виконавчого документа.

Разом з тим, виходячи зі змісту ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», місцем виконання судового рішення є місце вчинення фактичних виконавчих дій з примусового виконання виконавчого документа (накладання арешту на майно, опис майна, стягнення боргу із заробітної плати тощо), що може проводитися саме за зареєстрованим місцем проживання чи перебування боржника, його місцем роботи або знаходження майна.

Тобто не можна вважати місцем виконання адресу, яка приватним нотаріусом та приватним виконавцем зазначена у виконавчому написі та у постанові про відкриття виконавчого провадження, як місце проживання, однак такою фактично не являється. Про помилковість зазначення адреси проживання позивача (боржника): АДРЕСА_1 вказує також і сам представник позивача.

При цьому в позовній заяві не вказано інших підстав підсудності справи Корольовському районному суду м. Житомира згідно ч. 12 ст. 28 ЦПК України та статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, що виконавчі дії провадяться на території, на яку розповсюджується юрисдикція суду (за місцем роботи або за місцем знаходження майна позивача).

Таким чином, місцем вчинення виконавчих дій є зареєстроване місце проживання боржника (позивача) ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_2 , що відповідає правовому висновку Верховного Суду у постанові від 29 жовтня 2020 року у справі № 263/14171/19.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», інституту підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Крім того, недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою підсудністю (ч. 1ст. 378 ЦПК України).

Згідно п.1 ч.1, ч.3 ст.31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Відповідно до ст.32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Виходячи з наведеного, дану справу, яка не підсудна Корольовському районному суду м.Житомира, слід передати на розгляд за встановленою територіальною підсудністю до Андрушівського районного суду Житомирської області.

Керуючись статтями 27, 28, 30, 32, 260, 261, 353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню передати на розгляд до Андрушівського районного суду Житомирської області за підсудністю.

Копію ухвали направити сторонам для відома.

Передачу справи за підсудністю здійснити на підставі цієї ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. Й. Адамович