ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1320/24 Справа № 201/7637/22 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Піменової М.В.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання вчинити певні дії, визнання пункту рішення та відповідей незаконним та стягнення моральної шкоди, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2023 року про закриття провадження у справі,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Дніпровської міської ради про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання вчинити певні дії, визнання пункту рішення та відповідей незаконним та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що у лютому 2021 році він двічі звертався з клопотаннями до відповідача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню гаражів № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в кооперативі з будівництва та експлуатації колективних гаражів «Кипарисний», розташованого за адресою: пров. Кипарисний, Соборний район, м. Дніпро.

При цьому позивач посилався на вимоги частини сьомої статті 118 ЗК України, статті 15, 20 Закону України «Про звернення громадян» та вказував, що відповідач не надав йому відповідь у визначений строк на його клопотання, що стало підставою для звернення 15 червня 2021 року із заявою про залишення без розгляду двох заяв від 17 лютого 2021 року. Однак до цього часу заява від 15 червня 2021 року не розглянута, що є порушенням статей 1, 5, 6, 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Позивач вказував, що через рік після подачі заяви від 15 червня 2021 року він отримав копію рішення Дніпровської міської ради від 24 листопада 2021 року № 508/12 «Про відмову у видачі дозволу на розробку проектів землеустрою з відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 чоловік)», пункт 1.2 якого містить номери клопотань позивача, які він просив залишити без розгляду у заяві від 15 червня 2021 року.

Посилаючись на порушення своїх прав, закріплених у статтях 34, 40 Конституції України, статей 269-275 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд:

визнати незаконною бездіяльність Дніпровської міської ради щодо його заяви від 15 червня 2021 року № 36/3667;

зобов`язати Дніпровську міську раду розглянути клопотання від 15 червня 2021 року № 36/3667;

розглянути клопотання за вх. № 36/1043 та за № 36/1044 від 17 лютого 2021 року після подання заяви від 15 червня 2021 року за № 36/3667, визнати незаконним порушення особистих прав позивача;

пункт 1.2 рішення Дніпровської міської ради від 24 листопада 2021 року № 508/12 «Про відмову у видачі дозволу на розробку проектів землеустрою з відведення земельних ділянок громадянам у м. Дніпрі (16 чоловік)» відносно клопотань ОСОБА_1 за вх. № 36/1043 та за № 36/1044 від 17 лютого 2021 року про відвід земельних ділянок по фактичному розміщенню гаражів № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 в кооперативі з будівництва та експлуатації колективних гаражів « Кипарисний», визнати незаконним та скасувати;

визнати незаконним, таким, що порушує положення, вказані у пункті «в» частини третьої статті 116 ЗК України та вимоги статті 15 Закону України «Про звернення громадян» відмову Дніпровської міської ради від 09 червня 2022 року № 8/7-438 та від 28 серпня 2022 року № Б-20/0-1/09-22 про неможливість оформлення правовстановлюючих документів на землю в гаражному кооперативі «Кипарисний» на підставі заяви позивача від 23 червня 2021 року;

зобов`язати Дніпровську міську раду розглянути заяву від 23 червня 2021 року вх. № 36/3847 відповідно до вимог пункту «в» частини третьої статті 116, частин шостоїсьомої статті 118, статті 121 ЗК України, статті 15 Закону України «Про звернення громадян»;

стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2023 року провадження у справі закрито в частині вимог про визнання незаконним та скасування пункту 1.2 рішення Дніпровської міської ради від 24 листопада 2021 року № 508/12.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, виклав вимогу про скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що спір у справі стосовно визнання незаконним та скасування пункту 1.2 рішення Дніпровської міської ради від 24 листопада 2021 року № 508/12 повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства, про що було зазначено в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у цій справі та яка згідно статті 417 ЦПК України є обов`язковою для врахування судом першої інстанції, а тому правові підстави для застосування пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечує проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив її залишити без задоволення, а ухвалу без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту ухвали, яка оскаржена, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка ухвали, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Закриваючи провадження у справі в частині вимог про визнання незаконним та скасування пункту 1.2 рішення Дніпровської міської ради від 24 листопада 2021 року № 508/12 на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі стосовно визнання незаконним та скасування пункту рішення міської ради є предметом розгляду у справі № 160/11378/23 та перебуває на розгляді у Третьому апеляційному адміністративному суді та є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, а тому спір в цій частині має розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

Однак, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони не відповідають нормам процесуального права, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Положеннями статей 2, 4, 19 КАС України закріплено завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Однак сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

За змістом пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 звернувся до суду загальної юрисдикції з позовом у якому, зокрема, був не згодний з пунктами рішення Дніпровської міської ради та наданими нею відповідями на його звернення щодо отримання дозволу на розробку проектів землеустрою на відведення двох земельних ділянок, на яких фактично розташовані гаражі, та отримання цих земельних ділянок у власність. Вважав, що у зв`язку з цим відповідач порушив земельне законодавство України, Закон України «Про звернення громадян», чим завдав йому моральну (немайнову) шкоду, яку позивач оцінив у 10 000,00 грн.

Отже, у цій справі виник спір про право, що унеможливлює його розгляд за правилами адміністративного судочинства. Вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

З наведеного можна зробити висновок, що правовідносини, які склалися між сторонами, є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки в цьому випадку є спір про право цивільне, що виникає із земельних правовідносин та права власності.

Та обставина, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень Дніпровська міська рада, не змінює правової природи спірних правовідносин та не робить цей спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту її прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Позивач вважав, що рішення та бездіяльність відповідача, суб`єкта владних повноважень, порушує його право на безоплатне отримання у власність земельних ділянок у місті Дніпро, на яких розташовані гаражі, а тому в цьому випадку існує спір про право цивільне, що у свою чергу унеможливлює його розгляд у порядку адміністративного судочинства, якщо позивач цими гаражами користується або є їх власником.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Таким чином, при визначенні предметної юрисдикції справ суд повинен виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Подібні висновки щодо застосування норм права викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі № 761/33504/14-а, від 20 червня 2018 року в справі № 727/10968/17, від 12 червня 2019 року в справі № 1903/944/12 від 11 вересня 2019 року у справі № 815/742/14, від 23 вересня 2020 року у справі № 494/32/18 (провадження № 61-38563св18).

Отже, зважаючи на характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність розгляду цієї справи в частині вимог про визнання незаконним та скасування пункту 1.2 рішення Дніпровської міської ради від 24 листопада 2021 року № 508/12 в порядку адміністративного судочинства, при цьому не врахувавши висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 20 вересня 2023 року у справі, що переглядається.

Пунктом 6 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За викладених обставин, ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2023 року про закриття провадження у справі підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 259,268,374,379,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2023 року про закриття провадження у справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 квітня 2024 року.

Судді: