Дата документу 20.05.2024
Справа № 501/1074/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача: ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про визнання договорів дарування недійсними

учасники справи не з`явились

ухвалив рішення про наступне та

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача

ОСОБА_1 20.03.2024 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними, згідно якого просить суд:

- поновити строк на подання позовної заяви;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 27.10.2020 серії НМК 677769, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Кушніровою Ліаною Давидівною та зареєстровано в реєстрі за № 1513;

- визнати недійсним договір дарування від 27.10.2020 серії НМК 677767 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Кушніровою Ліаною Давидівною та зареєстровано в реєстрі за № 1510.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебувають у шлюбі з 19 березня 2016 року.

Позивач є громадянином Республіки Молдова та має посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 від 02.12.2014 року.

На підставі договору купівлі-продажу будівлі офісу, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М. 07.08.2013 за реєстровим №2422 та на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Кушніровою Л.Д. від 12.02.2019 року за реєстровим №153 позивач є власником земельної ділянки та будівлі офісу, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що відповідно договору дарування земельної ділянки від 27.10.2020 серії НМК 677769 та договору дарування від 27.10.2020 року серії НМК 677767 позивач подарував ОСОБА_2 земельну ділянку та будівлю офісу, яка розташована на цій ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, позивач вказує, що при укладені цих договорів дарування, він не мав наміру дарувати це майно дружині, не розумів наслідків такого вчинку, вважав, що вони юридично оформлюють договір оренди та він надає їй будівлю офісу та земельну ділянку для реалізації своїх бізнес ідей, а не дарує їх їй.

Також позивач вказує в позові, що з 2014 року він перебуває на обліку в лікаря у зв`язку з захворюванням - рак передміхурової залози та приймає гормонально-хімеотерапевтичне лікування.

Наразі стосунки між сторонами погіршилися та позивач ініціював розірвання шлюбу. При підготовці документів на розлучення, позивач виявив, що подарував дружині земельну ділянку та будівлю офісу, які йому належать на праві приватної власності відповідно договорів купівлі-продажу від 2013 та 2019 року та є його власністю.

Позивач вважає, що його хвороба - є тяжким захворюванням, тому просить поновити строк на подання позову про визнання договору дарування недійсним.

В позові вказано, що впродовж тривалого часу позивач веде боротьбу зі своєю хворобою, приймає хіміотерапевтичне лікування, знеболювальні, які впливають на здатність правильно керувати своїми вчинками, він тривалий час знаходиться у пригніченому стані, депресії, чим і скористалась його дружина та наполягла у здійсненні правочину, наслідки якого позивач зрозумів не вірно і тому наразі він змушений звернутись за захистом своїх прав до суду.

Відповідач відзиву на позов не надала, однак 29.04.2024 звернулася до суду із заявою про задоволення позову у повному обсязі (а.с.37).

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 20.03.2024 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.25).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 28.03.2024 відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі (а.с.30-31).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 14.05.2024 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.40).

Позивач 14.05.2024 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просить суд задовольнити вимоги у повному обсязі (а.с.38).

Окремо суд звертає увагу щодо участі в судових засіданнях відповідача, його викликів (повідомлень) в судові засідання.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

В матеріалах справи містяться докази, в яких позивач та відповідач належним чином повідомлялися про час та місце судового розгляду справи, їх повідомлення здійснювалось з дотриманням процесуального законодавства (а.с.32, 34, 35, 36, 41).

Разом з тим, сторони в судові засідання не з`явились, що не перешкоджає продовженню розгляду справи без їх участі на підставі доказів, наявних в матеріалах даної цивільної справи з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з викладеного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.

Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд звертає увагу, що з метою уникнення порушень вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна та яка гарантує кожному учаснику процесу право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, суд дійшов до висновку про продовження розгляду справи без участі сторін на підставі доказів, наявних в матеріалах даної цивільної справи.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Молдова та має посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 від 02.12.2014 року (а.с.6-10, 16).

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 27.10.2020 року серії НМК 677769 та договору дарування від 27.10.2020 року серії НМК 677767 ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку та будівлю офісу, яка розташована на цій ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17-18, 20-2, 22-24).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.03.2024 ОСОБА_2 на підставі договрів дарування від 27.10.2020 є власницею земельної ділянки та будівлю офісу, яка розташована на цій ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.23-24).

ОСОБА_1 з 2014 року перебуває на обліку в лікаря у зв`язку з захворюванням - рак передміхурової залози та приймає гормонально-хімеотерапевтичне лікування, що підтверджується копіями виписок з медико-санітарної установи, онкологічний інститут (а.с.51-57).

ІV. Оцінка Суду.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

Принцип свободи договору як одна із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 ЦК України.

За нормою ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

За нормою ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ч.ч.1-3, 5 і 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Тлумачення частини першої статті 233 ЦК України дає підстави для висновку, що умовами визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (див. постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-2766цс16).

З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 у №9 «Про судову практику розгляду прав про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини іна вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення ких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

Згідно з статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, з огляду на підстави позову, позивачем має бути доведено, що оспорюваний правочин ним вчинено у зв`язку з тяжкою для нього обставиною і на вкрай невигідних умовах.

Позивач зазначає, що впродовж тривалого часу він веде боротьбу зі своєю хворобою, приймає хіміотерапевтичне лікування, знеболювальні, які впливають на здатність правильно керувати своїми вчинками, він тривалий час знаходиться у пригніченому стані, депресії, наслідки вчиненох правочинів він зрозумів не вірно.

На підтвердження даних обставин позивачем надані наступні документи.

- копію направлення-виписки від 13.06.2014, згідно якої вбачається, що ОСОБА_1 встановлено діагноз: «Рак передміхурової залози ІV стадії. Метастази метастазі у здухвинній кістці, больовий синдром»». У якості лікувальних рекомендацій хворому рекомендовано продовження гормонально-хіміотератевтичного лікування, тощо (а.с.57);

- копію виписки від 22.05.2019, згідно якої вбачається, що ОСОБА_1 має діагноз: «Рак (карциноми) простати ІV стадії», отримує періодичне лікування (а.с.53).

Отже, судом встановлено, що на момент вчинення правочину позивач мав онкологічне захворювання та не міг знати наслідки перебігу хвороби, тому суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позов в цій частині.

Щодо вимоги позивача про поновлення строку на подання позовної заяви, суд керується наступним.

Відповідно до ст.256 ЦКУ, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування (пункт 5 частини 2 статті 258 ЦК України).

Аналогічні положення містить і стаття 728 ЦК України, якою передбачено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся з позовом про визнання договору дарування недійсним, отже, до таких вимог застосовується загальна позовна давність тривалістю три роки.

Позивач не звертався до суду з позовом про розірвання договору дарування, тому спеціальний строк позовної давності тривалістю один рік, встановлений пунктом 5 частини 2 статті 258 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин.

Як встановлено судом, оскаржувані правочини укладено 27.10.2020, тому строк позовної давності тривалістю три роки має спливати 28.10.2023.

Суд звертає увагу, що відповідачка 29.04.2024 надала до суду заяву про задоволення позову у повному обсязі (а.с.37), отже визнала позов у повному обсязі.

Разом з тим, суд звертає увагу, що позивач ОСОБА_1 13.08.2023 року звертався до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним 13.08.2023 (цивільна справа №501/3168/23), підтвердженням чого є копія позовної заяви та уточненої позовної заяви, яка міститься в матеріалах даної цивільної справи (а.с.43-46).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 08.11.2023 по цивільній справі №501/3168/23 позовну заяву залишено без руху (а.с.47-49).

В той же час, ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 21.11.2023 по цивільній справі №501/3168/23 позовну заяву повернуто позивачу (а.с.50).

Отже, суд приходить до висновку, що позивач не втрачав інтерес до спірних правовідносин протягом вищевказаного періоду.

Крім того, судом враховано, що згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (включаючи загальну позовну давність тривалістю у три роки). Відповідно, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі дія воєнного стану в Україні неодноразово продовжувалася.

Згідно з Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26.07.2023 № 451/2023, затвердженого Законом України від 27.07.2023 №3275-IX, строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року було продовжено строком на 90 діб.

З наведених вище підстав, трирічний строк позовної давності продовжено на строк дії воєнного стану, а саме з 24.02.2022 року до його закінчення.

Відповідно до рішення Конституційного Суду № 9-зп від 25.12.1997, відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до ст.64 Конституції України не може бути обмеженим.

ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§59 рішення ЄСПЛ у справі DeGeouffredelaPradelle v. France від 16 грудня 1992 року, заява №12964/87).

ЄСПЛ у §53 рішення від 19 червня 2001 року у справі «Kreuz v. Poland» констатував, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Разом з тим такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.

У своєму рішенні в справі «Голдер проти Сполученого Королівства», 1975 року Суд відзначив: «Було б неприйнятним, на думку Суду, якби ч.1 ст.6 детально визначала процесуальні гарантії сторонам у судовому провадженні, не забезпечивши, насамперед, того, без чого користування такими гарантіями було б неможливим, а саме: доступу до суду».

У рішеннях від 13.01.2000 у справі «Miragall Escolanoandothers v. Spain» та від 28.10.1998 у справі «Perezde Rada Cavanilles v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «llhan v. Turkey» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи.

У практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі «Делькур проти Бельгії» висловлена позиція, що в демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

Таким чином, суд врахував, що існували наступні обставини, які об`єктивно перешкоджали зверненню позивача до суду:

- хвороба позивача;

- переривання строку позовної давності шляхом звернення до суду у серпні 2023 року з позовом до відповідача по цивільній справі №501/3168/23;

- обставини щодо введення на всій території України воєнного стану:

- з 24.02.2022 введено воєнний стан, на строк дії якого строк позовної давності продовжено, тощо.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позовної давності та наявність підстав для його поновлення.

На підставі викладеного, суд доходить до висновку про задоволення вимог у повному обсязі.

Згідно з нормами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) строк на подання позовної заяви про визнання договорів дарування недійсними.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 27.10.2020 року серії НМК 677769, укладений між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_3 ), посвідченим приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Кушніровою Ліаною Давидівною та зареєстровано в реєстрі за №1513.

Визнати недійсним договір дарування від 27.10.2020 року серії НМК 677767 укладений між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_3 ), посвідченим приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Кушніровою Ліаною Давидівною та зареєстровано в реєстрі за №1510.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського

Суду Одеської області М.І.Петрюченко