Справа № 344/432/24
Провадження № 22-ц/4808/794/24
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 16 квітня 2024 року, постановлену в складі судді Польської М.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в:

У провадженні Івано-Франківського міського суду з січня 2024 року перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

07.02.2024 року відповідач подав клопотання про зупинення провадження у справі, мотивуючи тим, що на даний час він перебуває на військовій службі на Сході України у лавах ЗСУ, на підтвердження чого долучив відповідну довідку.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 16 квітня 2024 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини зупинено до припинення перебування ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає вказану ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що предметом спору у цій справі є стягнення аліментів вперше, а тому така категорія справ потребує невідкладного вирішення з метою захисту прав та інтересів дитини.

Не заперечує, що відповідач з 2023 року є військовослужбовцем Збройних Сил України, проте вказує, що останній в зоні бойових дій не перебуває, працює на продуктовому складі військової частини в АДРЕСА_1 та отримує систематичний високий дохід у формі грошового забезпечення військовослужбовця, отже має можливість матеріально допомагати дочці, сплачувати аліменти на утримання дитини відповідно до законодавства України.

Вважає, що довідка, на яку послався суд, не є доказом перебування відповідача на військовій службі в зоні бойових дій на час прийняття ухвали про зупинення провадження у справі, а Верховний Суд у своїх постановах зазначає, що при відсутності відповідного наказу довідка не є належним та допустимим доказом.

На думку апелянта таким способом відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку щодо утримання дитини. А суд першої інстанції всупереч статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенції про права дитини не звернув увагу, що справа потребує невідкладного вирішення з метою захисту прав та інтересів дитини, належним чином не оцінив баланс їх прав та інтересів та не надав перевагу інтересам дитини щодо її належного, своєчасного, достатнього утримання, а також справедливого вирішення спору протягом розумного строку, не врахував правові висновки Верховного Суду у постановах від 18 січня 2024 року у справі № 683/2078/23, від 1 лютого 2022 року у справі №160/12705/19, які ґрунтуються на тому, що зупинення провадження має бути доцільним і мотивованим, суд повинен встановити потребу відступу від принципу розумності строків розгляду справи судом.

Просить скасувати ухвалу Івано-Франківського міського суду від 16 квітня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк до апеляційного суду не подавався.

29.05.2024 року на електронну адресу Івано-Франківського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 , в якій він заперечує щодо задоволення апеляційної скарги, просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Частиною 2 ст. 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14 (ухвала суду першої інстанції щодо зупинення провадження у справі), 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться, а розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами (частина 13 статті 7 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як убачається із матеріалів справи, 07.02.2024 року відповідач подав клопотання про зупинення провадження у справі на час перебування його на військовій службі, посилаючись на пункт 2 частини 1 статті 251 ЦПК України, мотивуючи тим, що він на даний час перебуває на військовій службі на Сході України у лавах ЗСУ, на підтвердження чого долучив копії довідок про перебування на військовій службі та посвідчення (а.с. 24-36).

Згідно копії Довідки військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 08.01.2024 року №109 (форма 5) капітан ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у вказаній військовій частині (а.с. 35).

Відповідно до копії Довідки військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 08.01.2024 року №110 з 13.12.2023 року по даний час ОСОБА_2 бере участь у заходах необхідних для оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та перебуває в н.п. Берестове, Соледарської міської громади Бахмутському районі Донецької області (а.с. 33-34).

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що, враховуючи перебування відповідача у складі Збройних Сил України, які переведені у воєнний стан та здійснюють оборону України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, наявні підстави для зупинення провадження у справі до припинення його перебування у складі Збройних Сил України згідно п. 2 ч. 1 ст. 251, п. 2 ч. 1 ст. 253 ЦПК України.

Однак колегія суддів не погоджується із вказаним висновком, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та вирішення питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008.

Відповідно до пункту 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2024 року у справі №466/8799/22 висловив таку правову позицію: «Результат аналізу пункту 12 Положення дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу.

Представником відповідача надано докази на підтвердження вимог про зупинення провадження у справі, а саме довідка військової частини НОМЕР_2 від 27 вересня 2023 року №1759/2/1829 (форма 5) та витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08 липня 2023 року про переведення ОСОБА_2 у військову частину НОМЕР_3 з 09 липня 2023 року до окремого розпорядження з метою виконання завдань за призначенням (а.с. 90-91).

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ухвалюючи судове рішення по суті вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України.

Верховний Суд зазначає, що надані представником відповідача докази не є достатніми для зупинення провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, оскільки не підтверджують, того що ОСОБА_2 перебуває на службі у військовій частині, яка переведена на воєнний стан або залучена до проведення антитерористичної операції.».

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №753/19628/17 (провадження №61-9218св22), від 29 березня 2023 року, у справі №756/3462/20 (провадження №61-7918св22).

У справі, що розглядається, відповідачем на підтвердження вимог про зупинення провадження у справі надано довідки військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 08.01.2024 року №109 про перебування ОСОБА_2 на військовій службі у вказаній військовій частині (а.с. 35) та №110 про його участь у заходах, необхідних для оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України (а.с. 33-34).

Наказу по особовому складу суду не надано.

Таким чином матеріали справи не містять достовірних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, оскільки він не надав наказ по особовому складу.

А суд першої інстанції не звернув уваги на те, що надані позивачем копії довідок не є достатніми доказами для зупинення провадження у справі відповідно до пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України мають своєю метою захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Вони покликані забезпечити об`єктивний розгляд справи та реалізацію процесуальних прав, зокрема, військовослужбовців.

Провадження у справі підлягає зупиненню лише у випадку наявності обставин, які перешкоджають розгляду справи.

Якщо такі перешкоди відсутні, то суд зобов`язаний розглянути справи у визначені процесуальним законом порядку та строки.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

До основних засад судочинства частиною третьої статті 2 ЦПК України віднесено розумність строків розгляду справи судом, пропорційність, диспозитивність, змагальність сторін.

Виходячи зі змісту статті 12, частини третьої статті 13 ЦПК України кожна сторона реалізує свої процесуальні права на власний розсуд з метою досягнення бажаного процесуального результату.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Мінімальні гарантії дитини щодо належного утримання стосуються її інтересів, оскільки такі гарантії забезпечують їй належне харчування, догляд, розвиток та забезпечення інших мінімальних життєво необхідних потреб. Недотримання таких гарантій, неналежне дотримання або тривалі перерви у такому забезпеченні порушують права дитини та можуть призвести до невідворотних наслідків для здоров`я дитини, її розвитку, повноцінної життєдіяльності тощо.

Відтак, норма частини другої статті 252 ЦПК України конкурує з принципами забезпечення якнайкращих інтересів дитини, забезпечення розумного строку розгляду справи і нормою статті 180 СК України (зокрема, у справах про стягнення аліментів, зміну розміру аліментів, способу стягнення аліментів тощо, тобто справах, які стосуються утримання дітей) та іншими, які зобов`язують батьків належно, своєчасно та стабільно утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Тривале, на невизначений час зупинення провадження у цій справі не відповідає правам та інтересам дитини щодо належного утримання, гарантованим як внутрішнім законодавством, так і міжнародними актами.

Схожі висновки містяться в ухвалі Верховного Суду від 18.01.2024 року у справі №683/2078/23 (провадження №61-424ск24).

З огляду на викладене, ухвалу Івано-Франківського міського суду від 16 квітня 2024 року не можна вважати законною та обґрунтованою, така не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

Відповідно до приписів п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 379, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 16 квітня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 29 травня 2024 року.