ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8089/23Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/292/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення сторін цивільну справу №607/8089/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2023 року, ухвалене суддею Позняком В.М., повний текст якого виготовлено 14 грудня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду із вказаним позовом.

В обгрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що 29 вересня 2022 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно умов якого вона позичила відповідачу грошові кошти в сумі 180 000 грн строком до 22 листопада 2022 року. У разі недотримання обов`язку ОСОБА_5 зобов`язався виплатити пеню в розмірі п`яти відсотків від позиченої суми за кожен тиждень прострочення. Строк прострочення зобов`язання на момент подання позову склав 23 повних тижні. Розмір пені, який підлягає стягненню з боржника на користь позивачки 207 000 грн. Крім того, відповідно до положень статті 625 ЦК України Відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням понесених інфляційних втрат, які складають 6748.89 грн та 3% річних, нарахованих на суму боргу, які складають 2396.71 грн, а всього 396 145.60 грн, які позивачка просила стягнути на свою користь.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_3 180 000 грн боргу за договором позики.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_3 1800.33 грн судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, представник ОСОБА_3 - адвокат Притула О.Б. подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального права, просила змінити оскаржуване рішення суду та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у розписці від 29 вересня 2023 року, яка підтверджує укладення договору позики між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 , вказано, що кошти, які відповідач позичив у ОСОБА_3 , необхідні йому для купівлі автомобіля.

Вказує, що оскільки ОСОБА_5 є військовослужбовцем, тому у даних правовідносинах слід застосувати ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до п.15 ч.1 ст.14 якого військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Вважає, що оскільки позика була взята для придбання автомобіля, про що зазначено в тексті розписки, відповідач не звільняється від нарахування процентів за користування кредитом.

08 лютого 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника позивача адвоката Бабія Н.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Відзив мотивований, зокрема, тим, що ОСОБА_5 не купував будь-яких транспортних засобів, і доказів цього в матеріалах справи немає.

Крім того вказує, що на момент складання боргової розписки та на момент настання відповідальності за невиконання зобов`язань відповідач не був військовослужбовцем, оскільки ОСОБА_5 призвався на військову службу 05 грудня 2022 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами.

Також вказує, що в п.15 ч.1 ст.14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено: «штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля».

Вказує, що відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1048 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, вважає, що розписка від 29 вересня 2022 року, надана відповідачем апелянту, підтверджує факт укладання саме договору позики.

Вказує, що оскільки факт наявності розписки підтверджує факт укладання саме договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , жодного кредитного договору між відповідачем та позивачем не укладалось, а тому відповідно до положень п.15 ч.1 ст.14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань ОСОБА_5 перед ОСОБА_3 не нараховується, оскільки таке нарахування можливе лише при невиконанні зобов`язань, які виникли з кредитних договорів.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, розгляд якої відповідно до п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Апеляційна скарга подана лише на рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а тому в іншій частині рішення суду колегією суддів не переглядається.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до розписки від 29 вересня 2022 року ОСОБА_5 підтвердив, що 29 вересня 2022 року отримав в борг від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 180 000 гривень на придбання автомобіля, які зобов`язався повернути до 22 листопада 2022 року. У разі порушення зобов`язання зобов`язався виплатити пеню в розмірі п`яти відсотків від зазначеної суми за кожен тиждень прострочення виплати.

У визначений в розписці строк відповідач борг не повернув.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Суд першої інстанції, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із позивачем договору позики, оформленого розпискою, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу в розмірі 180 000 гривень.

Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку і щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних за невиконання зобов`язання.

Так, згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За змістом частини першої статті 546 Цивільного кодексу України пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом частини 1 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Отже враховуючи те, що порушення боржником зобов`язання є умовою нарахування неустойки, яка є заходом відповідальності за порушення зобов`язання, порушення позичальником умов договору позики щодо своєчасної сплати суми боргу тягне за собою обов`язок позичальника сплатити кредитору пеню.

Разом з тим, як вірно було встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду, 24 лютого 2022 року, відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введено режим воєнного стану. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту:

«18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX (далі - Закон № 2120-IX) передбачає звільнення позичальника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання згідно з договором кредиту (позики), укладеним банком чи іншим кредитодавцем (позикодавцем).

Зокрема, відповідно до Закону № 2120-IX позичальник підлягає звільненню від:

(а) відповідальності згідно зі ст.625 ЦК (сплата суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних);

(б) обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення згідно з договором кредиту (позики).

Зазначене вище правило діє протягом строку дії воєнного стану та у 30- денний строк після його припинення або скасування. Якщо з 24 лютого 2022 року неустойка (штраф, пеня) й інші платежі вже були нараховані за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання), вони підлягають списанню.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено 29 вересня 2022 року, тобто в період дії воєнного стану в Україні.

Таким чином пеня, 3% річних, а також інфляційні втрати не підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, оскільки такі нараховані під час дії воєнного стану, що дає право звільняти особу від сплати штрафних санкцій за прострочення грошового зобов`язання.

Доводи апелянта про те, що у виниклих правовідносинах між сторонами у справі на відповідача, який є військовослужбовцем та отримував кошти у борг на купівлю автомобіля, розповсюджується ч.15 ст.14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є безпідставними, оскільки за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

На відміну від договору позики, кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним, оплатним і двостороннім та відмінним за своїм суб`єктним складом, оскільки кредитором може виступати лише банк чи інша кредитна установа, яка має відповідну ліцензію.

До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14.

Таким чином, укладений між сторонами договір позики не є кредитним договором, а тому і підстав застосовувати наведену апелянтом вище норму Закону до даних правовідносин колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Дата складення повного тексту постанови 02 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді