КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1498/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк»)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних.

Позов обґрунтований тим, що 23 серпня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 186-Ф/07, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в сумі 13 847 доларів США на строк до 23 серпня 2012 року із сплатою 13,5 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 23 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 186-П/07.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2009 року у справі № 2-2643/09 стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 186-Ф/07 від 23 серпня 2007 року в сумі 11 393,07 доларів США та 1 705,31 грн. Крім того, звернуто стягнення на предмет застави за договором від 23 серпня 2007 року, а саме на автомобіль марки «ВАЗ 11193», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Однак, відповідачі заборгованість за кредитним договором не погасили та не забезпечили виконання рішення суду, яке набрало законної сили, а тому мають нести відповідальність у вигляді сплати кредитору 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 1 693,41 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 49 088,18 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 3% річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 49 088,18 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» судовий збір по 1 240,50 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі мають грошове зобов`язання перед позивачем, покладене на них рішенням суду від 22 жовтня 2009 року, тому у зв`язку з порушенням ним строків повернення кредитних коштів в банку виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і наявність правових підстав для їх задоволення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачі в особі представника - адвоката Главацького Ю.А. звернулися з апеляційною скаргою, в якій просять його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанціїнорм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначили, що судом першої інстанції під час розгляду справи не були досліджені матеріали справи № 2-2643/09, а також матеріали справи, на підставі яких були двічі видані дублікати виконавчих листів. Тобто, для правильного вирішення справи по суті спору суду необхідно було дослідити питання щодо виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2009 року у справі № 2-2643/09.

Відповідачі вказують, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року у справі № 759/15646/16 за поданням державного виконавця було видано дублікат виконавчого листа у справі № 2-2643/09.

Іншою ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 липня 2022 року ПАТ АБ «Укргазбанк» поновлено строк для пред`явлення виконавчого документа на примусове виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 серпня 2009 року у справі 2-2657/09 за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави та видано дублікат виконавчого листа № 2-2657/09 від 19 листопада 2009 року у цій справі.

З вищенаведеного вбачається, що з часу ухвалення рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2009 року у справі № 2-2643/09 по теперішній час вказане рішення не перебувало на примусовому виконанні в органах виконавчої служби, а також ПАТ АБ «Укргазбанк» не було вчинено дій, які забезпечили виконання рішення суду.

Також зазначають, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з них інфляційні втрати, не врахувавши, що предметом укладеного між сторонами кредитного договору № 186-Ф/07 від 23 серпня 2007 року є грошові кошти, виражені в іноземній валюті.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - ОСОБА_3 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, наведені, зокрема у постановах від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17. При цьому банк не просив стягнути з відповідачів інфляційні втрати і судом такі вимоги не вирішувались, а було стягнуто лише 3 % річних.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що 23 серпня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 186-Ф/07, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в сумі 13 847 доларів США на строк до 23 серпня 2012 року із сплатою 12,5 % річних за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 23 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 186-П/07.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2009 року у справі № 2-2643/09 частково задоволено позов ПАТ АБ «Укргазбанк» та стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на його користь заборгованість за кредитним договором № 186-Ф/07 від 23 серпня 2007 року в сумі 11 393,07 доларів США та 1 705,31 грн. Крім того, звернуто стягнення на предмет застави за договором від 23 серпня 2007 року, а саме на автомобіль марки «ВАЗ 11193», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Як вбачається з виписки з особового рахунку за вказаним кредитним договором, станом на 12 березня 2017 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2009 року боржниками ані в добровільному, ані в примусовому порядку не виконано, заборгованість у розмірі 11 393,07 доларів США не сплачена.

У зв`язку із невиконанням позичальником та поручителем умов кредитного договору і рішення суду, позивач на підставі частини другої статті 625 ЦК України здійснив на нарахування 3 % річних на прострочену суму боргу (11 393,07 доларів США) за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, розмір яких становить 1 693,41 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ складає 49 088,18 грн.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначений правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі частини другої статті 625 ЦК України 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2009 року у справі № 2-2643/09, яке набрало законної сили.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості за кредитним договором, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Правовий аналіз норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору та не звільняє боржника від цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведених норм матеріального права і правових висновків Великої Палати Верховного Суду, необхідно дійти висновку про те, що грошове зобов`язання це - цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей.

Судом встановлено, що у період часу з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року в ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існував юридичний обов`язок перед ПАТ АБ «Укргазбанк» здійснити відповідний платіж на виконання рішення суду у справі № 2-2643/09, яким з них стягнуто заборгованість на користь кредитора в іноземній валюті без зазначення її еквіваленту в національній валюті - гривні,це грошове зобов`язання не виконано боржниками, тому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України вони мають сплатити позивачу 3 % річних.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості за кредитним договором, яке не виконано боржниками, тому відповідачі, які прострочили виконання грошового зобов`язання, мають відшкодувати позивачу 3% річних.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не досліджував матеріали справи № 2-2643/09 і не перевірив питання щодо примусового виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2009 року не заслуговують на увагу, оскільки 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

При цьому наявність судового рішення про стягнення грошових сум, відкриття виконавчого провадження за цим рішенням, вчинення інших процесуальних дій по виконанню рішення суду, за відсутності виконання боржником зобов`язання (добровільного чи примусового), не свідчать про припинення правовідносин сторін чи припинення зобов`язань.

Також колегія суддів відхиляє посилання відповідачів в апеляційній скарзі щодо неправомірного стягнення з них судом першої інстанції інфляційних втрат. Як вбачається із матеріалів справи, таких позовних вимог позивачем не заявлялось і відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України) місцевим судом не вирішувались.

Враховуючи викладене, посилання апеляційної скарги на відсутність підстав для стягнення 3 % річних є безпідставними, вони ґрунтуються на власному розумінні і тлумаченні відповідачами спірних правовідносин та положень статті 625 ЦК України, а відтак відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Так, при обчисленні 3 % річних за основу береться прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні.

У відповідності до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2009 року у справі № 2-2643/09, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають невиконане грошове зобов`язання перед банком у розмірі 11 393,07 доларів США.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц, який полягав у тому, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, належним чином дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості трьох процентів річних та надавши йому відповідну правову оцінку, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з боржників на користь банку 3 % річних від простроченої суми боргу у розмірі 11 393,07 доларів США за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 49 088,18 грн (еквівалент 1 693,41 доларів США), як про це просив позивач.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідачів та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а аргументи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 49, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачами судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній