Справа № 644/5968/23
№ провадження 2/624/23/24
11 квітня 2024 року Кегичівський районний суд Харківської області в складі: головуючого-судді Богачової Т.В., з участю секретаря Лебідь Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Кегичівка, Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів
Позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Позовна заява обґрунтована тим, що з відповідачем позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах, під час яких у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_3 . Відповідач визнав себе батьком дитини, проте батьківських почуттів у відповідача до дитини так і не виникло. Через рік після народження дитини сторони припинили спільне проживання. Відповідач протягом усього часу дитину матеріально не забезпечує, не дбає про її стан здоров`я та розвиток. Жодного разу не провідував дитину та не виявляв такого бажання. На цей час позивач перебуває у шлюбі, її чоловік ОСОБА_4 фактично замінив дитині батька.
Справа надійшла до Кегичівського районного суду Харківської області за підсудністю на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова.
Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 14 листопада 2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Виклик відповідача у засідання вирішено здійснювати через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Ухвала Кегичівського районного суду Харківської області від 17 січня 2024 року задоволено клопотання про витребування доказів. Зобов`язано Державну прикордонну службу України надати відомості про те чи перетинав державний кордон України в період 2013-2023 роки громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 05 березня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що з відповідачем через рік після народження дитини припинили спільне проживання. З того часу відповідач дитину матеріально не забезпечує, не дбає про її стан здоров`я та розвиток. Жодного разу не провідував дитину та не виявляв такого бажання. На цей час позивач перебуває у шлюбі, її чоловік ОСОБА_4 фактично замінив дитині батька.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому просила позов задовольнити.

Третьою особою Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради подано заяву про розгляд справи без участі їх представника, при винесенні рішення врахувати інтереси малолітньої дитини ОСОБА_3 . Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав додається.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину неявки відповідач суду не повідомив. Відзив на позов до суду від відповідача не надходив.

Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що він є чоловіком позивача ОСОБА_1 . Разом з нею виховують дитину ОСОБА_3 . Батька дитини ніколи не бачив та не спілкувався з ним. Дитину повністю забезпечує матір, він допомагає. Фактично замінює їй батька, дитину дуже любить та планує в майбутньому її удочерити. Дитина біологічного батька не пам`ятає, знає про нього тільки зі слів матері.

В судовому засіданні судом досліджені письмові докази з яких встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 27.04.2011 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Артемівську Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області.

Дитина ОСОБА_3 згідно довідки Лозівського старостинського округу Кегичівської селищної ради від 25.04.2023 №18-39/111 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 разом з позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , але фактично за адресою реєстрації не проживають.

Відповідно до копії довідки КНП «Міська дитяча поліклініка №16» Харківської міської ради №72/0/545-23 від 07.02.2023 дитина ОСОБА_3 , 2011 року народження, мешкає за адресою: АДРЕСА_2 та перебуває під наглядом лікаря-педіатра КНП «Міська дитяча поліклініка №16». Дитина відвідує лікарів закладу у супроводі матері ОСОБА_1 . ОСОБА_1 опікується станом здоров`я та розвитком дитини, дотримується плану проведення профілактичних щеплень. Інформація щодо звернень батька, ОСОБА_2 стосовно стану здоров`я дитини до поліклініки відсутня.

Згідно довідки ЗОШ І-ІІІ ступенів №26 Харківської міської ради Харківської області №22 від 16.06.2022 ОСОБА_3 навчається в 6 класі з 01.11.2019. Протягом навчання успіхами дитини цікавиться тільки мати. Батько у телефонному режимі або іншим доступним способом шкільним життям дочки не цікавився.

Відповідно до довідок Бахмутської міської ради Донецької області від 22.10.2019 №4870 та характеристики квартального комітету №2 м. Бахмут від 08.11.2019, ОСОБА_2 зареєстрований в м. Бахмут, проте біля двох років не проживає. Зі своєю бабусею ОСОБА_5 стосунки не підтримує, не спілкується. За її словами знаходиться на заробітках, більше їй нічого не відомо.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 позивач ОСОБА_1 одружилась ІНФОРМАЦІЯ_4 з ОСОБА_4 .

Відповідно до копії купівлі-продажу квартири від 22.06.2020 ОСОБА_6 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Власник квартири є батьком чоловіка позивача ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 12.11.1983.

Згідно копії акту обстеження квартири АДРЕСА_3 , мешканцями будинку встановлено, що за цією адресою з червня 2020 року та на час складання акту проживає ОСОБА_1 , разом зі своєю дитиною ОСОБА_3 та чоловіком ОСОБА_4 .

Відповідно до інформації Державної прикордонної служби України відомості про перетинання ОСОБА_8 , 1984 року народження, кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України в період з 08.11.2017 по 31.12.2023 в базі даних служби не виявлено.

Департаментом служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради надано до суду висновок від 23.02.2024 №95 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно цього висновку службою було встановлено, що після припинення фактичних шлюбних відносин між батьками дитини у 2014 році малолітня ОСОБА_9 залишилася проживати разом з матір`ю. Зараз мати з дочкою мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , де створено для дитини належні житлово-побутові умови для проживання. Зі слів матері дитини батько довгий час умисно ухиляється від обов`язку по вихованню та утриманню дитини, ніколи не відвідує дочку, не цікавиться її здоров`ям, розвитком та досягненнями. Фактичне місце проживання батька дитини не встановлено. Згідно інформації з лікарні та школи дитиною опікується її мати, батько дитини до цих закладів з приводу дитини не звертався. За результатами співбесіди проведеною з малолітньою ОСОБА_3 , дитина пояснила, щ не заперечує проти позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 Батька вона не пам`ятає, тільки бачила на фото, жодного зв`язку з дитиною він не підтримує, не телефонує, не допомагає. У зв`язку з викладеним орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 .

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше.

Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розвиту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України).

Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції).

Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими:

Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167).

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей.

Згідно з наданими позивачем доказами, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не піклується про стан її здоров`я, не забезпечує необхідними умовами проживання, харчування, навчання, хоча б мав це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , що повністю відповідає інтересам дитини.

Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України).

Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на нього ст. 150 СК України, стосовно неповнолітньої дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно.

Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти, на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.

У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Враховуючи те, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, суд задовольняє позов та стягує з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі заявленому позивачем.

Призначивши аліменти, суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них.

Визначаючи період стягнення аліментів суд виходить з положень ч. 1 ст. 191 СК України, відповідно до яких, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

З матеріалів справи вбачається, що днем пред`явлення позову позивачем є 15.08.2023.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Таким чином, суд приходить до висновку про звернення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач при зверненні до суду від сплати судового збору за позовною вимогою про стягненя аліментів звільнена.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Враховуючи задоволення позову з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розміоі 1073,60 грн.

Про розподіл судових витрат позивача не заявлено.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-284, 288, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав стосовно його неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Артемівськ, Донецької області.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з 15 серпня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежів за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , судовий збір на користь держави (розрахунковий рахунок UA0026001, банк отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код класифікації доходів: 22030106, , Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП) у розмірі 1073 (тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач може оскаржити рішення до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженець м. Артемівсь, Донецької області, громадянка України, паспорт № НОМЕР_4 виданий 19.08.2019, орган, що видав 6341, ІПН НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_4 .

Представник позивача: Шесточенко Тетяна Іванівна, ордер серії АХ №1189223 від 30.12.2023, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №244 від 02.07.1993, адреса: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 .

Третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області, адреса місцезнаходження: вул. Чернишевська, буд. 55, м. Харків, 61002, .

Суддя Т.В. Богачова