ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/651/24 Справа № 204/3578/23 Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С.В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2023 року в цивільній справі номер 204/3578/23 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна Компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ДП «ВК «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що в період з 10.01.2007 року по 04.05.2020 року включно він працював в ДП «ВК «Краснолиманська». 04.05.2020 року наказом №570/к його звільнено за власним бажанням. Судовим наказом Красноармійського міськрайонного суду від 07 квітня 2021 року по справі №235/2314/21 стягнуто з відповідача заборгованість із заробітної плати за грудень 2019 року - травень 2020 року в сумі 81241,44 грн. Добровільно відповідач рішення суду не виконував, тому за його заявою було відкрито виконавче провадження №65246250 від 23.04.2021 року. 23 листопада 2022 року через орган виконавчої служби відповідач виплатив заборгованість із заробітної плати 81241,44 грн, що підтверджується випискою з банківського рахунку про зарахування коштів по справі №235/2314/21. Таким чином, відповідач здійснив розрахунок 23 листопада 2022 року, тобто допустив затримку розрахунку при звільненні, яка тривала з 05.05.2020 року по 22.11.2022 року включно. Загальний розмір середнього заробітку за затримку розрахунку складає 235576,82 грн, однак з урахуванням вимог розумності та співмірності, зменшив вказані вимоги до суми 100000,00 грн. Просив поновити строки звернення до суду, враховуючи активні військові дії в Донецькій області, де він проживає, та карантинні заходи, тому вважав, що був суттєво обмежений в реалізації своїх прав.

Позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 05.05.2020 року по 22.11.2022 року включно в розмірі 100000,00 грн та судові витрати по справі.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив скасувати повністю рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2023 року по справі №204/3578/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

Доводами апеляційної скарги наведено, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом неправильно застосовані норми матеріального права.

Згідно з постановою КМУ №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2», на всій території України з 12 березня 2020 року запроваджено карантин. Наступними постановами КМУ карантин неодноразово було продовжено. Зокрема, постановою КМУ №928 від 19.08.2022 року карантин продовжено до 31 грудня 2022 року,постановою КМУ №1423 від 23.12.2022 року карантин продовжено до 30 квітня 2023 року, постановою КМУ №383 від 25.04.2023 року карантин продовжено до 30 червня 2023 року. Таким чином, строки звернення до суду, що передбачені ст. 233 КЗпП, в тому числі 3-місячний строк продовжується на весь час карантину. Відтак відлік строку звернення позивача до суду, починався з 24.11.2022 року та закінчувався 30.09.2023 року (закінчення карантину + три місяці строку). Позивач вважає, що подав позов до закінчення строку звернення до суду.

Суд першої інстанції прийняв рішення, не застосувавши відповідні норми КЗпП, що регулюють строки звернення до суду у період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року (період карантину), та прийняв незаконне рішення.

Від відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/3578/23 від 29.09.2023 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі №204/3578/23 від 29.09.2023 року - без задоволення.

Скаржник розірвав із відповідачем трудові відносини 04.05.2020 року, тобто до моменту набрання чинності Законом України №2352-ІХ, однак звернувся до суду з позовною заявою 13.03.2023 року, тобто після набрання чинності Закону №2352-ІХ, а тому такі правовідносини належать до тривалих. Згідно з висновками Конституційного суду до тривалих відносин, які виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення слід застосовувати нове нормативне регулювання з дня набрання ними чинності. У такому випадку у скаржника 23.11.2022 року (наступний день після виплати заборгованості по заробітній плати) почався тримісячний перебіг строків звернення до суду та закінчився 23.02.2023 року.

Наведені скаржником доводи у позовній заяві є хибними, не відповідають чинному законодавству. Оскільки відповідно до чинної редакції ст. 117 КЗпП строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо виплати сум обмежується трьома місяцями, а скаржник звернувся до суду вже після закінчення тримісячного строку.

Скаржник був обізнаний про порушене право щодо не проведення з ними розрахунку при звільненні з роботи, також був обізнаний щодо тривалого невиконання рішення суду по справі №235/2314/21, а звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише 13.03.2023 року, тобто поза межами трьохмісячного строку з дня, коли він дізнався про порушення свого права, тому Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська судом було вірно прийнято рішення про відмову у позові про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.05.2020 року по 22.11.2022 року на підставі ст. 233 Кзпп України.

Позивач не зазначив обставин, які б свідчили про відсутність у нього можливості подання до суду першої інстанції позовної заяви дистанційними засобами зв`язку у встановлений процесуальним законодавством строк, як і не надав доказів на підтвердження існування таких обставин. Натомість пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку скаржника щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено

повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що позивач в період з 10.01.2007 року по 04.05.2020 року включно працював в ДП «ВК «Краснолиманська». 04.05.2020 року наказом №570/к позивача звільнено за заявою про звільнення за власним бажанням (ч. 1 ст. 38 КЗпП).

Судовим наказом Красноармійського міськрайонного суду від 07 квітня 2021 року по справі №235/2314/21стягнуто з відповідача заборгованість із заробітної плати за грудень 2019 року - травень 2020 року в сумі 81241,44 грн (а.с. 3-3зв).

23.04.2021 року за заявою позивача було відкрито виконавче провадження №65246250.

23.11.2022 року через орган виконавчої служби відповідач виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати в розмірі 81241,44 грн, що підтверджується випискою з банківського рахунку про зарахування коштів по справі №235/2314/21 (а.с. 14).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Такий висновок, суду є правильним, з яким погоджується й апеляційний суд.

Статтею 233 Кзпп України встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

За змістом частини другої статті 233 Кзпп України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 08 лютого 2022 року на вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Судом встановлено, що 23.11.2022 року через орган виконавчої служби відповідач виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати в розмірі 81241,44 грн, що підтверджується випискою з банківського рахунку про зарахування коштів по справі №235/2314/21.

Тобто, судовий наказ по справі №235/2314/21, за яким стягнуто з відповідача заборгованість із заробітної плати за грудень 2019 року - травень 2020 року в сумі 81241,44 грн фактично виконано відповідачем 23.11.2022 року, саме з цієї дати розпочинається перебіг тримісячного строку звернення до суду з цим позовом.

З огляду на наведене, перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська області від 29 вересня 2023 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.05.2020 року по 22.11.2022 року на підставі ст. 233 КЗпП України, оскільки позивач був обізнаний про порушене право щодо не проведення з ними розрахунку при звільненні з роботи, а також був обізнаний щодо тривалого невиконання рішення суду по справі №235/2314/21, а звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише 13.03.2023 року, тобто поза межами трьохмісячного строку з дня, коли він дізнався про порушення свого права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: