Справа № 454/4271/20 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/374/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Галини Іванівни про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Галини Іванівни про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування поданого позову покликалась на те, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була її тіткою та хресною матір`ю.

Вона часто відвідувала тітку за життя та остання говорила, що залишить їй після смерті все майно, оскільки не має власних дітей.

На час смерті тітки вона перебувала на роботі в Республіці Польща. Приїхавши в Україну в 2019 році, вона відвідала могилу тітки та поцікавилася про спадкове майно після смерті останньої. Звернувшись до нотаріальної контори з метою подання заяви про прийняття спадщини, їй стало відомо, що тітка уклала заповіт на користь ОСОБА_3 , що її дуже здивувало.

Вважала, що на момент укладання заповіту тітка не була присутня в приміщенні нотаріальної контори, такий не з її волі.

Просила визнати нікчемним та недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_4 та посвідчений нотаріусом 27 березня 2006р., зареєстрований в реєстрі за №494.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 20 грудня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Галини Іванівни про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскарживпредставник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що твердження суду першої інстанції про те, що спадкодавець потребував стороннього догляду та відповідач такий догляд надавав є помилковим, оскільки спірний заповіт складено у 2006 році, коли проблем зі здоров`ям у ОСОБА_4 не було, вона на той час працювала у КП «Сокалькомунсервіс», а потреба у догляді виникла у 2011 році, коли остання перебувала на 77 році свого життя та вже була особою похилого віку.

Також вказує, що ОСОБА_1 часто спілкувалась із своєю тіткою ОСОБА_4 , коли приїжджала в час відпустки, то завжди навідувала ОСОБА_4 , що підтверджується показанням у судовому засіданні свідком, гр. ОСОБА_5 (сусідка ОСОБА_4 ).

Стверджує, що вона не була повідомлена про смерть тітки і дізналась коли вже її поховали, тому була відсутня на обряді похорону.

Просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України неперешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

19 березня 2024 року на адресу Львівського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про розгляд справи без їх участі.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їх відсутності.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 21 березня 2024 року, є дата складення повного судового рішення 08 квітня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Сокальської міської ради Львівської області №118 від 09 квітня 1981р. ОСОБА_4 призначено опікуном ОСОБА_6

27 березня 2006р. від імені ОСОБА_4 посвідчено заповіт, відповідно до якого остання все належне на день смерті майно заповіла ОСОБА_3 . У зв`язку з неписемністю ОСОБА_4 на її прохання даний заповіт підписаний ОСОБА_7 в присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Відповідно до свідоцтва про народження та перекладу скороченої копії акту про шлюб, батьком позивачки ОСОБА_1 є ОСОБА_10 , матір`ю ОСОБА_11 та після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_13 ».

Право власності квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 , що встановлено з розпорядження органу приватизації, розпорядження Виконавчого комітету Сокальської міської ради Львівської області №8 від 16 лютого 1994р., свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 03 лютого 1994р., відповіді №2299 від 13 травня 2020р.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 листопада 2020р., право власності на квартиру АДРЕСА_1 14 серпня 2017р. на підставі рішення Сокальського районного суду Львівської області №454/961/178 від 26 квітня 2027р. зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 .

З матеріалів пенсійної справи встановлено, що ОСОБА_4 з 26 жовтня 1989р. отримувала пенсійні виплати.

Згідно довідки №220 від 04 березня 2011р., ОСОБА_4 потребує постійного стороннього догляду у зв`язку зі захворюванням.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено з свідоцтва про смерть.

З довідки від 25 жовтня 2016р. вбачається, що причиною смерті ОСОБА_4 зазначено «старість».

З матеріалів спадкової справи встановлено, що відповідач ОСОБА_3 28 жовтня 2016р. звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , у вказаний день заведено спадкову справу. З наявного в спадковій справі витягу з будинкової книги встановлено, що ОСОБА_4 на день смерті проживала одна.

З відповіді №2702/01-3 від 07 жовтня 2021р. встановлено, що ОСОБА_4 на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебувала.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 26 квітня 2017р. за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті баби ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави ставити під сумнів те, що під час посвідчення оспорюваного заповіту нотаріус не дотрималася вимог статей 1247, 1248 ЦК України, а позивач не надала суду належних та допустимих доказів порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні, та не довела, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Правових підстав для визнання заповіту від 27 березня 2006р. недійсним судом не встановлено.

Також, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 у передбаченому законом порядку не вчинила дій щодо прийняття спадщини та з часу її відкриття не заявила про свої спадкові права, не порушувала питання про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а тому є такою, що не прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 . Оскаржуваний заповіт не впливає на спадкові права ОСОБА_1 та не порушує їх.

З таким висновком колегія суддів погоджується виходячи із наступних підстав.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто (ст.1234 ЦК України). Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України). Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому (ч.1 ст.1236 ЦК України).

Загальні вимоги до форми заповіту передбачено статтею 1247 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання (ч.1); заповіт має бути особисто підписаний заповідачем; якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу (ч.2); заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (ч.3).

Крім того, згідно з положеннями статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

На бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках; свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю; свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому; у текст заповіту заносяться відомості про особу свідків (ст.1253 ЦК України).

ОСОБА_4 на час складання заповіту не була визнана судом недієздатною, її дієздатність не була обмежена, тому вона як фізична особа мала передбачене статтею 1234 ЦК України право на складання заповіту.

ОСОБА_4 як заповідач призначила своїм спадкоємцем ОСОБА_3 , заповітом охоплено права та обов`язки, які заповідачу належали на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які могли їй належати у майбутньому, що відповідає положенням частини 1 статті 1235, частини 1 статті 1236 ЦК України.

Заповіт ОСОБА_4 складений у письмовій формі, посвідчено приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г.І.

В заповіті зазначено, що зміст статей 1241, 1254, 1307 ЦК України ОСОБА_4 роз`яснено.

Обставини, з якими частина 1 статті 1257 ЦК України пов`язує нікчемність заповіту, відсутні, оскільки заповіт є таким, що складений ОСОБА_4 як особою, яка мала на це право, заповіт є таким, що складений з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення.

Позовні вимоги про визнання заповіту недійсним обґрунтовано тим, що на момент укладання заповіту тітка не була присутня в приміщенні нотаріальної контори, такий не з її волі.

Недійсність заповіту врегульовано статтею 1257 ЦК України, частиною 2 даної норми права передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Так, зі змісту заповіту вбачається, що на прохання ОСОБА_4 заповіт посвідчено в присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

В заповіті зазначено, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не могла сама підписати текст заповіту за її дорученням та в її присутності текст заповіту на підставі ст.207 ЦК України підписано ОСОБА_7 .

В тексті заповіту нотаріус зазначила: «Заповіт вголос прочитаний заповідачеві нотаріусом до його підписання у присутності запрошених свідків гр. ОСОБА_8 та гр. ОСОБА_9 ».

Частина 2 статті 1257 ЦК України пов`язує визнання заповіту недійсним з необхідністю встановлення того, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Визначені статтею 1247 ЦК України загальні вимоги до форми заповіту передбачають можливість підписання заповіту відповідно до частини 4 статті 207 цього Кодексу, якщо особа не може особисто підписати заповіт.

Частина 2 статті 1247 ЦК України закріплює підписання заповіту іншою особою, якщо заповідач не може особисто підписати заповіт. Дана норма права не передбачає обов`язку зазначення причин неможливості особистого підпису. Тобто, йдеться про те, що якщо заповідач не може підписати заповіт, він може бути підписаний іншою особою за його дорученням.

Позивач в позовній заяві зазначила, що на її думку ОСОБА_4 не була присутня під час складання і підписання, оскільки вона була писемною та за життя в телефонній розмові обіцяла все майно залишити їй у спадок.

В той же час в судовому засіданні позивачкою не доведено, що ОСОБА_4 не була присутня під час складання, підписання та посвідчення заповіту від її імені на користь ОСОБА_3 .

У випадку не підписання заповіту власноручно заповідачем суд має перевірити, чи був присутній заповідач при підписанні за його дорученням заповіту іншою особою; чи засвідчений підпис іншої особи на тексті заповіту нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії; чи зазначено причини, з яких текст заповіту не міг бути підписаний особою, яка його склала.

Третя особа Приватний нотаріус Сироїд Г.І. в поданих в суді першої інстанції запереченнях зазначила, що заповіт від імені ОСОБА_4 був підписаний за її дорученням ОСОБА_7 в присутності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які вголос прочитали текст заповіту і поставили свої підписи на ньому. Вважала позов безпідставним.

Ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції позивачкою не надано доказів того, що волевиявлення ОСОБА_4 на складання заповіту на користь ОСОБА_3 не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Вільне волевиявлення заповідача, відповідність волевиявлення внутрішній волі заповідача у даному випадку є визначальним.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 часто спілкувалась із своєю тіткою ОСОБА_4 , коли приїжджала в час відпустки, то завжди навідувала ОСОБА_4 , що підтверджується показанням у судовому засіданні свідком, гр. ОСОБА_5 (сусідка ОСОБА_4 ) та що вона не була повідомлена про смерть тітки і дізналась коли вже її поховали дізналась коли вже її поховали, тому була відсутня на обряді похорону, не мають визначального значення та не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що тлумачення частини 2 статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

«Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.»

Такі висновки висловлені Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі №369/1913/17.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що оспорюваним заповітом було оформлено дійсне волевиявлення ОСОБА_4 на розпорядження належним їй майном на випадок її смерті у присутності, заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г.І., при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми.

При складанні та посвідченні заповіту зміст статей 1241, 1254, 1307 ЦК України ОСОБА_4 роз`яснено, на прохання ОСОБА_4 заповіт посвідчено в присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , текст заповіту за її дорученням та в її присутності текст заповіту на підставі ст.207 ЦК України підписано ОСОБА_7

Установивши, що під час посвідчення оспорюваного заповіту нотаріус дотримався вимог статей 1247, 1248 ЦК України, а позивач не надала суду належних та допустимих доказів порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні, та не довела, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, колегія суддів дійшла висновку, що загальні вимоги, які необхідні для чинності заповіту при його складанні та посвідченні, дотримано, а тому підстави для визнання його недійсним чи нікчемним, відповідно до ч. 1 та ч.2 ст.1257 ЦК України, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.