Номер провадження: 22-ц/813/3099/24
Справа № 511/1345/22
Головуючий у першій інстанції Бобровська І. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ТДВ «Страхова компанія «СК» Ю.ЕС.АЙ»,

третя особа ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 вересня 2023 року у складі судді Бобровської І.В.,

встановив:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що її визнано потерпілою у кримінальному провадженні №0000595 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. 29.02.2020. Зазначила, що внаслідок ДТП ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої ключиці, у зв`язку з чим їй заподіяно матеріальну шкоду на суму 22161,59 грн. Вказала, що ДТП було скоєно ОСОБА_3 , який на той час працював на відповідача по справі. Крім того, зазначила, що їй також була спричинена моральна шкода, яка виразилась у тривалому лікуванні, було порушено її емоційний та психологічний стан, на протязі тривалого часу позивач не мала можливості відповідно нормально проводити повсякденне життя. На протязі тривалого часу позивач зверталась до лікаря, перенесла операцію щодо зламаної ключиці. До сьогоднішнього дня у позивача з здоров`ям у вигляді тривалих болій, порушена фізична активність. Моральну шкоду позивач оцінює у 200 000 грн. У зв`язку з чим просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 22 161, 59 грн., моральну шкоду у розмірі 200 000 грн, та судові витрати.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 20.03.2023, за клопотанням представника позивача адвоката Христюк Ю.Г., до участі в справі, в якості співвідповідача залучено ТДВ «Страхова компанія «СК» Ю.ЕС.АЙ.

В процесі розгляду справи позивач уточнила свої позовні вимоги та просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ТДВ «Страхова компанія «СК» Ю.ЕС.АЙ матеріальну шкоду в розмірі 22161,59 грн. та моральну шкоду в розмірі 200000 грн, а також стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 вересня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач зазначила, що не намагалася довести наявність трудових відносин між заподіювачем шкоди та відповідачем, а було лише посилання на те, що коли відбулася ДТП ОСОБА_3 працював найманим водієм у ОСОБА_2 . Посилання суду на те, що позивач не зверталася до страхової є безпідставними, оскільки позивач здійснювала звернення, проте виплат не отримала. Зазначила, що суд не прийняв до уваги ту обставину, що подія відбулася 29.02.2020, вирок винесено 11.02.2021, дата набрання вироком законної сили 15.03.2021, а отримала позивач вирок 16.03.2021.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просив залишити її без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 11.02.2021 ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн. без позбавлення права керування транспортними засобами. Вирок суду набрав законної сили 15.03.2021. Позивач ОСОБА_1 є потерпілою.

Зі змісту вироку вбачається, що порушення ОСОБА_3 виразились в тому, що 29.02.2020 приблизно об 11 годин 30 хвилин водій, керуючи технічно справним автомобілем марки «MAN TGX 26.480», реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепом «GS», номерний знак НОМЕР_2 , здійснював рух по сухому дорожньому покриттю проїжджої частин вулиці М. Грушевського в Малиновському районі м. Одеси зі сторони вул. Паркова в напрямку вулиці Балківська, не врахував дорожню обстановку, в ході руху за кермом транспортного засобу уважним не був, діючи необережно, проявивши злочинну недбалість, під час здійснення перестроювання та зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав зміну напрямку руху, не надавши дорогу транспортному засобу, що рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись, продовжив зміну руху та допустив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 211540», реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_4 . Від контактування з автомобілем марки «MAN TGX 26.480», реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепом «GS», номерний знак НОМЕР_2 , автомобіль «ВАЗ 211540», реєстраційний номер НОМЕР_3 виїхав за межі проїзної частини та здійснив перекидання, в результаті чого пасажир ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої ключиці.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Вказаним вироком встановлено вину водія автомобіля марки «MAN TGX 26.480», реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепа «GS», номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_3 в ДТП.

Отже, встановлені у вироку факти не потребують додаткового доказування.

Відповідно до договору купівлі-продажу №1/2020 від 01.03.2020, укладеного між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_1 придбала ключичну пластину з кутовою стабільністю, гвинт кортикальний, гвинт блокуючий (довжина 18 мм.) та гвинт блокуючий (довжина 45 мм.) на загальну суму 16000,00 грн. Додаткового до договору долучено копію квитанцій про сплату суми за набір імплантів для остеосинтезу, в розмірі 16000,00 грн. (4950,00 грн. + 4950,00 грн. + 4950,00 грн. + 1150,00 грн.), копію договору про надання медичних послуг (в умовах стаціонару) від 04.03.2020 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 уклала Договори з ТОВ «Медичний центр «Медікап» про надання Медичним Центром Зарецькій Л.В. платних послуг. (а.с.29), виписку з медичної картки №934 від 06.03.2023. (а.с.31), копію замовлення на надання медичних послуг від 19.03.2020 на суму 500,00 грн. (а.с.35), копію консультації ортопеда травматолога від 07.04.2020 (а.с.36), копію замовлення на надання медичних послуг від 07.04.2023 на суму 600,00 грн. (а.с.38), копію замовлення на надання медичних послуг від 12.05.2020 на суму 610,00 грн. (а.с.39), копію замовлення на надання медичних послуг №1634 від 25.05.2020 на суму 520,00 грн. (а.с.40), копію замовлення на надання медичних послуг від 29.05.2020 на суму 500,00 грн. (а.с.41), копію замовлення на надання медичних послуг від 01.06.2020 на суму 500,00 грн. (а.с.44), копію замовлення на надання медичних послуг від 04.06.2020 на суму 500,00 грн. (а.с.46), копію замовлення на надання медичних послуг від 09.06.2020 на суму 500,00 грн. (а.с.47), копію замовлення на надання медичних послуг від 30.06.2020 на суму 500,00 грн. (а.с.48), копію замовлення на надання медичних послуг від 03.07.2020 на суму 650,00 грн. (а.с.20).

Вбачається, що транспортний засіб марки MAN TGX 26.480», реєстраційний номер НОМЕР_1 застрахований у ТДВ «СК`Ю.ЕС.АЙ» відповідно до копії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, серії АО №666105, код страховика 0165, строк дії з 24.04.2019 по 23.04.2020, страхова сума на одного потерпілого 200000,00 грн., за шкоду заподіяну майну 100000,00 грн., розмір франшизи 1000,00 грн., страхувальник ОСОБА_6 .

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі Закон N 1961-IV).

Закон N 1961-IV регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1 Закону N 1961-IV).

Відповідно до статті 3 Закону N 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону N 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У Законі 1961-IV детально регламентовано дії суб`єктів таких правовідносин, зокрема потерпілого (іншої особи, яка має право отримання відшкодування) та страховика.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, до МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35 Закону N 1961-IV).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону N 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, до МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону N 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону N 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу наведених норм спеціального Закону N 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону N1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону N 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону N 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі N 465/4287/15 (провадження N 14-406цс19) зроблено висновок, що: "у Законі N 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування".

Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі N 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком. Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону N 1961-IV не містять.

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону N 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі N 465/4621/16-к (провадження N 13-24кс19) зроблено висновок, що: "у системному зв`язку зі статтею 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону N 1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права".

У постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду, уточнюючи свій висновок у попередній справі, а саме N 760/15471/15-ц (провадження N 14-316цс18) висловила правову позицію про те, що: "у разі якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії), винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі в судовому порядку".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі N147/66/17 (провадження 14-95цс20) зроблено висновок, що: "закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом N 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку".

Матеріалами справи встановлено, що страховий випадок (ДТП) стався 29.02.2020, позивач позов до ТДВ «Страхова компанія «СК» Ю.ЕС.АЙ» пред`явила у квітні 2023 року, тобто поза межами установленого законом трирічного строку.

При цьому до страховика з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування остання особисто не зверталась.

Доказів подання позивачем цивільного позову до ТДВ «Страхова компанія «СК» Ю.ЕС.АЙ» про відшкодування шкоди у межах кримінального провадження матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду, позивач вказує про те, що зверталася до страховика (страхової компанії), проте, будь яких доказів на підтвердження вказаних обставин не надала.

Отже, вирішуючи спір, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача пред`явлених до страховика.

Слід також зазначити, що під час розгляду даної справи позивач не заявляла клопотання про визнання поважними причин пропущення строку звернення до страховика з вимогою про виплату шкоди, завданої внаслідок ДТП та поновлення такого строку, а тому посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що вирок було винесено 11.02.2021, який набрав законної сили 15.03.2021 та отриманий позивачем 16.03.2021 на вірність висновку суду першої інстанції не впливає.

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Згідно зі статтею 26-1 Закону № 1961-IV страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, МТСБУ) відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону.

Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону № 1961-IV.

Позивач, визначаючи ОСОБА_2 відповідачем у позові виходила з того, що ДТП була вчинена ОСОБА_3 , який на момент вчинення ДТП був найманим працівником відповідача ОСОБА_2 .

Водночас доказів, на підтвердження наявності на час скоєння ДТП трудових відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позивач не надала, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову до ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: