КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5292/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2023 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

установив:

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 червня 2017 року.

Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наразі сторони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету.

З лютого 2022 року відповідач повністю припинив приймати участь у вихованні та утриманні сина, відповідач не надає фінансової допомоги їй, як дружині, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років.

Відповідач офіційно працевлаштований, має стабільну заробітну плату та задовільний стан здоров`я, а тому із ОСОБА_1 можуть стягуватись аліменти на утримання сина.

Вказувала, що вона перебуває у відпустці по догляду за сином до досягнення ним трирічного віку.

Оскільки вона не працює, будь-яких доходів не має, то бажає, щоб з відповідача на її користь також стягувались аліменти на її утримання.

Просила суд, стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення із дня подання позову до суду і до повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на її утримання у розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи стягнення із дня подання позову і до досягнення сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2023 року зазначений вище позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 усіх доходів щомісячно, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 14 грудня 2022 року та до досягнення повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дружини, в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з 14 грудня 2022 року та досягнення дитиною трьох років.

Вирішено питання, щодо судового збору.

Рішення допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

У вересні 2023 року до суду першої інстанції надійшло клопотання від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Богдан О.О. про компенсацію витрат на правничу допомогу з копіями документів, в якій просила стягнути з відповідача витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, понесені ОСОБА_2 під час розгляду зазначеної вище справи, у розмірі 10000 грн.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10000 грн.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, в яких посилається на те, що рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2023 року зазначив, що ОСОБА_2 негідно поводилась в їх шлюбних відносинах, набрала без його згоди кредитів, на свої власні потреби, а не на утримання дитини.

Вказує, що як доказ негідного поводження позивачем у шлюбі, є те, що 05 січня 2022 року ОСОБА_2 звернулась до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві із заявою в якій повідомила, що 04 січня 2022 року за адресою: м. Київ, вул. Ялинкова, невстановлені особи із застосуванням фізичної сили, незаконно позбавили її волі, що супроводжувалось заподіянням їй фізичних страждань.

У подальшому, позивачем було подано до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві заяву, в якій вона просила не проводити жодних слідчих дій за її заявою, оскільки вона надала працівникам поліції необдумані показання та що вона це зробила з метою привернення уваги чоловіка до неї.

Зважаючи на вказані дії позивача, 22 лютого 2022 року стосовно неї відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 383 КК України (завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення).

Наголошує, що наведене вище свідчить про негідну поведінку позивача як дружини в їх шлюбних відносинах, тому на його переконання, за такої поведінки позивача є несправедливим стягувати з нього на її утримання будь-які аліменти.

Крім того, зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що він є таким, що може надавати матеріальну допомогу.

Просив суд, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2023 року в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з нього на утримання дружини 2500 грн. скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні зазначеної позовної вимоги.

В іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року зазначив, що при подачі позовної заяви позивачем не було заявлено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Такий розрахунок є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору.

Крім того, надані позивачем докази на підтвердження розміру суми понесених судових витрат є необґрунтованими та недоведеними.

Просив суд, додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу адвоката у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

У своїй апеляційній скарзі скаржник ОСОБА_1 просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення аліментів на утримання позивача ОСОБА_2 до досягнення їхньою спільною дитиною трьохрічного віку та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання позивача ОСОБА_2 до досягнення їхньою спільною дитиною трьохрічного віку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання позивача ОСОБА_2 до досягнення їхньої спільної дитини трьох річного віку відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

В іншій частині щодо задоволення позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини відповідач рішення суду не оскаржує.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 08 червня 2017 року Дарницьким районним у місті Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Відповідачем було подано до Дарницького районного суду м. Києва позовну заяву про розірвання шлюбу, укладеного з ОСОБА_2 .

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини на користь позивача в розмірі 1/4 частини з всіх видів доходів відповідача, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог в цій частині, вказавши, що малолітній син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачем і знаходиться на її утриманні, а тому дитина потребує матеріальної допомоги з боку батька.

При цьому, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач має змогу сплачувати таку допомогу на дитину.

Крім того, відповідачем визнавалася вимога, щодо стягнення аліментів на утримання сина.

Також, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, щодо стягнення аліментів на утримання ОСОБА_2 в розмірі 2500 грн. до досягнення дитиною трирічного віку, вказавши, що відповідач перебуває у працездатному віці, має змогу працювати, отримувати дохід та надавати матеріальну допомогу на утримання матері своєї дитини і така сума відповідає матеріальному стану відповідача та не є для нього надмірною.

Доводи відповідача суд визнав необґрунтованими.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Положеннями ч. 1 ст. 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Відповідно до частин 2 та 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання, незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Згідно до статті 79 СК України, аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

За правилами ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 81 СК України, перелік видів доходів, які враховуються при визначення розміру аліментів на одного з подружжя, затверджується Кабінетом Міністрів України (Постанова КМУ від 26 лютого 1993 року № 146).

Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.

Аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини.

Як було встановлено судом, відповідач є батьком малолітнього сина, який проживає разом із матір`ю, даний факт не заперечується сторонами, позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому вона потребує матеріальної допомоги від відповідача, що у свою чергу, є його обов`язком відповідно до вимог ст. 84 СК України.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, посилається на її негідне поводження в їх шлюбних відносинах, проте, належних доказів негідної поведінки позивача у шлюбі відповідач суду не надав.

Варто зазначити, що судова практика визначає, що негідна поведінка може полягати в ігноруванні сімейних обов`язків, відсутності піклування про дітей, другого з подружжя, зневажливому ставленні до нього, перебуванні працездатної особи на утриманні без достатніх для цього причин, марнотратстві, зловживанні спиртними напоями чи наркотичними речовинами, подружній зраді тощо.

Критерії негідності поведінки подружжя оцінює суд з позицій моральності, але факти, які доводять непривабливість вчинків когось із подружжя в шлюбі, має доводити в суді подружжя-позивач.

Мова може йти про ганебну поведінку як до шлюбу, під час шлюбу, так і після його припинення.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України, визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що відповідачем ОСОБА_1 не підтверджено належними та допустимими доказами негідної поведінки позивача у шлюбі.

Крім того, доводи апеляційної скарги, що він не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання позивача до досягнення дитиною трьохрічного віку, колегія суддів оцінює критично, оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження таких доводів.

Суд першої інстанції виходить із оцінки матеріального стану відповідача, враховував, що відповідач перебуває у працездатному віці, отже має змогу працювати.

Будь-які дані про незадовільний стан здоров`я самого відповідача в матеріалах справи відсутні, як відсутні і дані про наявність у платника аліментів інших утриманців, наявності стягнення по будь-яким іншим виконавчим документам.

За таких встановлених обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що відповідач має змогу сплачувати кошти на утримання позивача, з якою проживає дитина, у розмірі 2500 грн. щомісячно і до досягнення дитиною трьох років.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

З вище викладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення в частині стягнення аліментів на утримання позивача ОСОБА_2 до досягнення їхньої спільної дитини трьохрічного віку допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції у відповідній частині згідно доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вище викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2023 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В частині оскарження апелянтом додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлено, що 13 вересня 2023 року до суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Богдан О.О. про вирішення питання щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу з копіями документів.

На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду надано: копію договору про надання правничої допомоги №27 від 01 грудня 2022 року, додаткові угоди до вказаного договору від 15 березня 2023 року та від 31 серпня 2023 року, акти про прийняття-передачу наданих послуг з правничої допомоги від 21 березня 2023 року та від 07 вересня 2023 року, а також докази сплати грошових коштів за надані послуги від 16 березня 2023 року та від 01 вересня 2023 року на загальну суму 10000 грн.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України, визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч.2 ст. 137 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про задоволення клопотання представника позивача та відшкодуванню судових витрат, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, рішення суду та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційних скаргах.

Оскільки дія оскаржуваного додаткового рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2023 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію додаткового рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба