Справа №486/229/24
Провадження № 22-ц/812/470/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 квітня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участі представника відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2 , подану

адвокатом Семеновою Світланою Миколаївною

на ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 лютого 2024 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Савіним О.І., за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільні справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, про визначення місця проживання дитини з батьком

В С Т А Н О В И В

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, про визначення місця проживання дитини з батьком.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_2 звернувся із заявою про вжиття заходів забезпечення позову.

Обґрунтовуючи заяву вказував, що 28 жовтня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрований шлюб Южноукраїнським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), за актовим записом №172.

На теперішній час в Южноукраїнському міському суді Миколаївської області знаходиться цивільна справа №486/1936/23 за позовною заявою про розірвання шлюбу, позивачем в якій є ОСОБА_3 .

Від шлюбу у них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13 жовтня 2023 року ОСОБА_2 оформив у приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Рихальської О.В згоду (дозвіл) на виїзд їхнього сина ОСОБА_4 з України до Чеської Республіки, Республіки Польщі, Франції, Федеративної Республіки Німеччини з метою відпочинку з 18 жовтня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_3 .

На той момент вони перебували у гарних стосунках, питання щодо розірвання шлюбу не підіймалося, заявник не заперечував щодо оздоровлення та відпочинку дитини за межами України. Однак, у 2023 році ОСОБА_3 неодноразово виїжджала з малолітнім сином ОСОБА_4 за межі України з метою відпочинку. А коли повернулася з поїздки, ОСОБА_3 повідомила йому, що не бажає надалі продовжувати шлюбні стосунки і звернулась у листопаді 2023 року до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Вказує, що на теперішній час шлюбних стосунків не підтримують, живуть окремим життям та своїми інтересами. Більшість часу дитина проводить із батьком, разом із ним проживає, а ОСОБА_3 також повідомила, що має намір в лютому місяці 2024 року разом із малолітнім сином ОСОБА_5 виїхати на постійне місце проживання на невизначений термін у Федеративну Республіку Німеччина з метою влаштування свого особистого життя, зареєструватись у Федеративній Республіці Німеччина у статусі «біженки».

Після чисельних марних спроб вирішити дане питання мирним шляхом, шляхом переговорів, взаємних поступок з метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину, він звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання з батьком.

Крім того, вказує, що він звернувся до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Рихальської О.В. з метою скасувати подану раніше заяву про згоду на виїзд за кордон, проте нотаріус відмовив йому, мотивуючи відмову тим, що законом не передбачено такої можливості.

19 січня 2024 року він повторно звернувся до нотаріуса. 20 січня 2024 року приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Лобовою О.М зареєстровано у реєстрі заяву за №113, в якій батько ОСОБА_2 заперечує щодо виїзду з України за кордон, у тому числі на перетин кордонів, поїздки усіма видами транспорту, перельоти, малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у супроводі будь-якої особи, а також його матері - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також, цією заявою він відкликав заяву про надання його згоди на виїзд сина за кордон, підпис на якій засвідчений ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області 13 жовтня 2023 року за р №1225.

З метою недопущення вивезення сина ОСОБА_4 за межі держави постійного місця його проживання без згоди батька, заявник звернувся з офіційним листом до Адміністрації Держприкордонслужби де йому була надана відповідь №02.3/М-887-1551 від 24 січня 2024 року, у якій зазначено, що заява про заборону виїзду з України малолітньої дитини не може бути прийнята до виконання. Аргументуючи тим, що на Державну прикордонну службу покладаються завдання щодо запобігання та недопущення виїзду з України осіб, яких згідно із законодавством тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі за мотивованим рішенням суду, і надано право не пропускати через державний кордон України таких осіб.

Вважає, що існує реальна загроза того, що ОСОБА_3 може вивезти сина за кордон із ціллю отримання допомоги на дитину, такі дії її загрожують психологічною травмою для дитини, оскільки раптовий переїзд є стресом та підвищує рівень його тривожності. Вивезення сина за кордон не сприятиме його повноцінному розвитку. Оскільки, на час воєнного стану спрощено процедуру перетину кордону малолітніми дітьми з одним із батьків без дозволу другого, існують ризики того, що вона виїде з малолітнім сином за межі України без його дозволу, що призведе до утруднення виконання рішення суду.

Враховуючи вищевикладене просив вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони малолітньому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у будь-чиєму супроводі, перетинати державний кордон України, без згоди батька ОСОБА_2 .

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 лютого 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

Мотивуючи відмову, суд першої інстанції вказав, що обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон України, не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на те, що ухвала суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому просив її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву у повному обсязі.

Так, зазначає, що у разі ухвалення у подальшому судом рішення про задоволення позову, виконання рішення суду буде унеможливлено та ОСОБА_2 доведеться додатково звертатись до суду з позовом у порядку ст. 162 СК України про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Тому, вважає, що виникла необхідність у забезпеченні позову шляхом обмеження права їхньої дитини у виїзді за межі України, інакше будуть порушені права та інтереси дитини, а також позивач буде обмежений у виконанні своїх батьківських правах та можливості бачитися та приймати участі у вихованні сина

Вказує, що є підстави вважати, що якщо відповідач разом з дитиною зараз виїде за межі України, то невжиття заходів щодо забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, якщо позов буде задоволено, будуть порушені законні права позивача та права дитини.

Посилається на те, що докази та обставини, які були надані до суду першої інстанції, не були встановлені, перевірені та не надана їм повна, всебічна та об`єктивна оцінка у своєму рішенні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. Відповідач у судове засіданні не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Від представника позивача ОСОБА_2 адвоката Семенової С.М. до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, апеляційну скаргу підтримують, просять її задовольнити.

Зважаючи на викладене, справу розглянуто за відсутності позивача, його адвоката та відповідача. Їх неявка, в силу частини 2 статті 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції в повній мірі відповідає.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду. Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 2, 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, провадження № 14-729цс19, зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народився син ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони малолітньому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у будь-чиєму супроводі, перетинати державний кордон України, без згоди батька ОСОБА_2 , позивач як на обґрунтування обраного виду забезпечення позову, посилався на те, що ОСОБА_3 має намір вивести малолітнього сина на постійне місце проживання на невизначений термін у Федеративну Республіку Німеччина, безперешкодно, без його згоди перетнути державний кордон України. Вивезення дитини за кордон зробить неможливим виконання судового рішення у справі за його позовом про визначення місця проживання дитини з батьком.

Аналіз наведених вище норм вказує на те, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України як спосіб забезпечення позову.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц, провадження № 61-47217св18, від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19, провадження № 61-11750св19, на які зокрема посилається заявник в касаційній скарзі та підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

Отже, обраний ОСОБА_2 спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України дитині без згоди батька не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.

Встановивши, що обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду малолітнього ОСОБА_2 за кордон України не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від14 лютого 2022 року, справа № 754/7569/21, зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.

З огляду на викладене не є обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, відмовивши у задоволені заяви про забезпечення позову, порушив норми процесуального права, а саме статтю 150 ЦПК України.

Наведені у апеляційній скарзі доводи висновки суду першої інстанції не спростовують та зводяться до незгоди з оскаржуваною ухвалою.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що ухвала місцевого суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для її зміни чи скасування відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то не вбачається підстав для відшкодування судових витрат, понесених скаржником у зв`язку із апеляційним переглядом справи.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Семеновою Світланою Миколаївною залишити без задоволення, ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 03 квітня 2024 року.