Справа № 214/8407/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 лютого 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Сіденка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Попкової Ю.В.,

за відсутності сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міський тролейбус», третя особа ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Міський тролейбус», третя особа ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, у якому просить стягнути з КП «Міський тролейбус» на його користь матеріальну шкоду в розмірі 40784,12 грн., завдану внаслідок ДТП, моральну шкоду в розмірі 10 000, грн. та судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу, посилаючись на вину працівника відповідача у дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок якої йому завдано шкоди. В обґрунтування вимог зазначено, що 30.05.2023 Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області винесена постанова, відповідно до якої ОСОБА_2 визнаний винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Даною постановою встановлено, що 21.02.2023 року о 12 год. 40 хв. в м. Кривий Ріг Саксаганського р-ну Дніпропетровської області, по вул. Гагаріна, буд. 17 водій ОСОБА_2 керуючи тролейбусом, інвентарний номер 628 не врахував зміну дорожньої обстановки при виявленні небезпеки для руху, яку водій спроможний виявити завчасно, не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки керованого тролейбусу, не дотримався безпечної дистанції та скоїв наїзд на автомобіль ВАЗ 2107 під керуванням водія ОСОБА_1 , який зупинився по переду у поточному напрямку. При ДТП ТЗ отримали механічні пошкодження та завдано матеріальних збитків. Відповідно до висновку експерта транспортно-товарознавчого дослідження № 110/23 по визначенню матеріального збитку від 18.07.2023 сума матеріального збитку складає 36744,12 грн. За проведення експертного товарознавчого дослідження матеріального збитку позивач сплатив 4040,00 грн. Тролейбус, інвентарний номер 628, належить КП «Міський тролейбус», не застрахований.

Крім матеріальної шкоди, неправомірними діями водія тролейбуса, який належить КП «Міський тролейбус»,та яким керував ОСОБА_2 , позивачу також завдано немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у житті потерпілого: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; важкість виконання повсякденних обов`язків, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратливість, реакції замикання, бажання уникнути контактів, почуття образи, обурення, приниження гідності. Тому позивач просить стягнути завдану моральну шкоду, яку він оцінює в сумі 10000,00 грн.

У відзиві на позовну заяву представник КП «Міський тролейбус», не погоджуючись з заявленими позовними вимогами, вказує, що пошкоджений у ДТП автомобіль позивачу не належить, а його власником відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є ОСОБА_3 . Право на захист свого права власності, у тому числі і права на відшкодування майнової шкоди належить виключно власнику, яким позивач не являється. Крім того з моменту ДТП та до дати огляду ТЗ експертом пройшло більше 4 місяців, відомостей про те, в яких умовах зберігався автомобіль позивача у звіті не зазначено. Також позивачем не доведено у яких умовах зберігався ТЗ.

На думку відповідача визначення суми вартості відновлювального ремонту може бути визначено тільки на підставі документів про проведення ремонту ТЗ, який позивачем не здійснений. Крім того технічний огляд ТЗ має проводитися за участю заінтересованої особи, якою в даному випадку є відповідач.

Що стосується вимог про стягнення компенсації моральної шкоди, то відповідач вважає заявлений розмір не співвмірним з доводами та обставинами, викладеними у позові. Також вказує, що заявлений розмір витрат на правову допомогу нічим не підтверджений.

З огляду на викладене вважає, що позивачем не доведено ні обставин своїх вимог, ні їх розміру, у зв`язку з чим просить суд у їх задоволенні відмовити.

У відповіді на відзив представник позивача не погоджується з доводами представника відповідача щодо тієї обставини, що позивач не має права на відшкодування матеріальної шкоди, оскільки він те є власником ТЗ. З цього приводу вказує, що позивач має право на відшкодування завданої йому шкоди, оскільки він є фактичним володільцем автомобіля. Спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі. В даному випадку позивач користувався автомобілем на достатній правовій підставі, маючи посвідчення водія відповідної категорії. Також заперечує проти доводів, на які посилається представник відповідача, як на підставу у відмови у позові, щодо нездійснення відновлювального ремонту автомобіля. Вважає доведеними обставини щодо відшкодування позивачу моральної шкоди.

Ухвалою суду від 03.11.2023 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 18.01.2024 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті в приміщенні Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються.

У судове засідання учасники справи не з`явились. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, на вимогах наполягає. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечує. Третя особа ОСОБА_2 до суду не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Як встановлено постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.05.2023, яка набрала законної сили 09.06.2023 в діях ОСОБА_2 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, що підтверджується:

- протоколом серії ААД №232400 від 21.02.2023 року із якого слідує, що 21.02.2023 року о 12 год. 40 хв. в м. Кривий Ріг Саксаганського р-ну Дніпропетровської області, по вул. Гагаріна, буд. 17 водій ОСОБА_2 керуючи тролейбусом, інвентарний номер 628 не врахував зміну дорожньої обстановки при виявленні небезпеки для руху, яку водій спроможний виявити завчасно, не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки керованого тролейбусу, не дотримався безпечної дистанції та скоїв наїзд на автомобіль ВАЗ 2107 під керуванням водія ОСОБА_1 , який зупинився по переду у поточному напрямку. При ДТП ТЗ отримали механічні пошкодження та завдано матеріальних збитків. Зафіксовано б/к НОМЕР_1 , 475340, чим порушив вимоги п. 13.1, п. 12.3, 2.3б Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП;

- схемою місця ДТП від 21.02.2023 року від 21.02.2023 року;

- письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 21.02.2023 року, згідно яких він 21.02.2023 року близько 12:50 год. в світлу пору доби, керував технічно справним автомобілем ВАЗ 2107 н.з. НОМЕР_2 без вантажу, на сухому, асфальтованому покриттю проїзної частини по пр. Гагаріна, 17 в м. Кривий Ріг, в напрямку кільця 95 кварталу, зі швидкістю 40 км/год, з ввімкненим світлом фар в 2 ряду. Перед перехрестям побачив миготливий зелений сигнал світлофора та зупинився, не дочекавшись червоного. Удар був одномоментний, ззаду. Вважає винним водія тролейбуса, який не зреагував на сигнал світлофору та недотримувався дистанції;

- письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 21.02.2023 року, згідно яких він 21.02.2023 року близько 12:40 год. в світлу пору доби, керуючи технічно справним тролейбусом ЗИУ-9 номер 628, без вантажу, з пасажирами у кількості 25 чоловік, рухався по сухому асфальтному покриттю проїзної частини по вул. Гагаріна в м. Кривий Ріг, з боку 96 кварталу в напрямку 95 кварталу, при миготливому зеленому сигналі світлофору почав гальмувати і не оцінівши дорожні обставини виїхав у задню частину транспортного засобу ВАЗ 2107 з номерами реєстрації НОМЕР_2 , регіон 04, на швидкості 18,6 км/год.;

- фотознімками з місця ДТП від 21.02.2023 року;

- довідкою національної автоматизованої інформаційної системи щодо отримання ОСОБА_2 посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_3 від 21.02.2023 року.

Відповідно до даної постанови в діях ОСОБА_2 встановлено склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124КУпАП, тобто порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Поряд з тим, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124КУпАПУкраїни закрито, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ч. 2 ст. 38 КУпАП.

Позивачу пошкодженням автомобіля спричинено матеріальні збитки, на підтвердження яких ним надано до суду висновок експерта № 110/23 від 18.07.2023 транспортно-товарознавчого дослідження по визначенню матеріального збитку, відповідно до якого вартість матеріального збитку, заподіяного з технічної точки зору власнику автомобіля «ВАЗ 2107», реєстраційний номерний знак: НОМЕР_2 складає 36744,12 грн.

Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення частини першої статті 1172 ЦК України свідчить, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником, у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і завдав відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), проходженням стажування, посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 206/1234/19 (провадження № 61-2542св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 177/472/16 (провадження № 61-2796св20), зазначено, що «в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК Українидає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм».

Так, відповідачем не оскаржується факт дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 21.02.2023 року за участю працівника КП «Міський тролейбус», як і вину вказаного працівника в цій пригоді та перебування останнього в трудових відносинах з підприємством.

Щодо твердження представника відповідача, що проведення технічного огляду транспортного засобу повинно бути проведено за участі відповідача, як того вимагає Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та ФДМУ 24.11.2003 за № 142/5/2092, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.5.2. розділу V Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та ФДМУ 24.11.2003 за № 142/5/2092 встановлено, що у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату.

У разі відсутності в установлений час на місці огляду осіб, що викликалися, огляд проводиться без їх участі, про що зазначається у звіті (акті), висновку.

Так, до позовної заяви додано доказ на виконання даного п. 5.2 зазначеної Методики, а саме повідомлення позивача на огляд автомобіля (виклик) адресоване керівнику КП «Міський тролейбус» з проханням з`явитися або надати представника за дорученням на огляд пошкодженого при ДТП автомобілю на дату 04 липня 2023 року о 13.00 год. за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Юрія Камінського, 20.

Зазначений виклик надійшов до канцелярії КП «Міський тролейбус» 28 червня 2023 та зареєстрований за вхідним № 1113, що підтверджується вхідним штампом КП «Міський тролейбус».

Тому, аргументи Відповідача про проведення технічного огляду автомобілю з порушенням норм Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та ФДМУ 24.11.2003 за № 142/5/2092 за відсутності представника Відповідача, не відповідають нормам законодавчого регулювання та мають на меті спотворення фактичних обставин, оскільки позивачем виконано вимоги п. 5.2. розділу V Методики щодо виклику заінтересованих осіб для технічного огляду.

Стосовно доводів відповідача про відсутність відомостей про умови зберігання автомобіля з моменту ДТП до проведення його огляду експертом, суд зауважує, що такі твердження не вливають на встановлений експертом розмір матеріального збитку.

Судом також встановлено, що позивач по справі не являється власником автомобіля ВАЗ 2107, який був пошкоджений при ДТП. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ власником автомобіля є інша особа - ОСОБА_3 .

Відповідач у відзиві на позовну заяву з цього приводу вказує, що позивач не має права на відшкодування завданої шкоди, оскільки не є власником пошкодженого майна.

Надаючи правову оцінку цим обставинам суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 06 червня 2018 року у справі № 597/1070/15-ц (провадження № 61-9445св18) зазначено, що «пунктом 1 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що речовим правом на чуже майно є право володіння. За статтею 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Таким чином, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має також право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

Враховуючи те, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну.

За змістом частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб».

Як встановлено судом, що підтверджено постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.05.2023, водій тролейбуса ОСОБА_2 скоїв наїзд на автомобіль ВАЗ 2107 під керуванням водія ОСОБА_1 , який зупинився по переду у поточному напрямку.

Позивачем до позовної заяви додані копії посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу легкового автомобіля ВАЗ 2107, що свідчить про правомірність володіння ним вказаним легковим автомобілем.

Щодо правомірності володіння автомобілем таких же висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12.05.2022 по справі № 623/290/21 (провадження № 61-9224св21).

Таким чином суд дійшов переконання про безпідставність доводів відповідача, як підстави у відмові у задоволенні позову, щодо факту належності автомобіля ВАЗ 2107 іншій особі, а не позивачу.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача також вказує, що визначення вартості відновлювального ремонту може бути визначена тільки на підставі документів про проведення ремонту ТЗ, який позивачем не здійснений.

Учасники справи не заперечили щодо того факту, що позивачем ремонт автомобіля не здійснювався.

Суд зауважує, що представник відповідача, помилково ототожнює поняття «вартість відновлювального ремонту» «матеріальний збиток».

Відповідно до наданого позивачем висновку експерта № 110/23 від 18.07.2023 транспортно-товарознавчого дослідження по визначенню матеріального збитку, вартість матеріального збитку, заподіяного з технічної точки зору власнику автомобіля «ВАЗ 2107», реєстраційний номерний знак: НОМЕР_2 складає 36744,12 грн., тоді як вартість відновлювального ремонту становить 63408,56 грн.

За таких обставин вбачається, що здійснення ремонту пошкодженого автомобіля не є доцільним з економічної точки зору та нездійснення ремонту автомобіля не може бути підставою для відмови у відшкодуванні вартості матеріального збитку.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що «[…] визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено: «суд бере до уваги те, що позивач просить стягнути моральну шкоду, яка не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого (згідно зстаттею 23 Закону № 1961-IV) та не належить до шкоди, заподіяної майну (згідно зстаттею 28 Закону № 1961-IV). Тому відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду, яка полягає в його моральних стражданнях та інших немайнових втратах через спричинене з вини страхувальника ДТП, має бути співмірно компенсована останнім. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду з урахуванням меж касаційного перегляду в цій частині залишає судове рішення апеляційної інстанції про стягнення 1 000,00 грн моральної шкоди без змін»

Враховуючи викладене, суму та характер завданих позивачу збитків, суд вважає необхідним вказані вимоги щодо моральної шкоди задовольнити частково та стягнути 2000,00 грн.

Окремо суд вважає за необхідне зауважити, що позивач визначаючи розмір завданої йому матеріальної шкоди виходив з її розміру відповідно до висновку експерта, розміру сплачених послуг експерта та комісії банку (за сплату за послуги експерта). Розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок ДТП у сумі 36744,12 грн. відповідно до висновку експерта судом доведений, тоді як інші витрати включені позивачем до загального розміру матеріальної шкоди відносяться до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи відповідно до пункту 2 частини третьої статті 133 ЦПК України. При цьому позивач у позовній заяві ставить вимоги щодо відшкодування йому витрат тільки зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу.

Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає до стягнення завдана матеріальна шкода внадлідок дорожньо-транспортної пригоди, встановлена відповідним висновком експерта у розмірі 36744,12 грн.

Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачено 2684,00 грн. за позовну вимогу щодо відшкодування моральної шкоди та 1073,60 грн. за позовну вимогу майнового характеру за ставками відповідно до Закону України «Про судовий збір».

З огляду на часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 1207,80 грн., що є пропорційною сумою відповідно до задоволених позовних вимог.

Крім того, пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частина 8 статті 141 ЦПК України встановлює, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 містяться висновки: «Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Таким чином, доводи представника відповідача щодо відсутності доказів сплати позивачем витрат на правову допомогу не узгоджується з усталеною позицією Верховного Суду, та при розгляді судом даного спору до уваги не беруться.

Позивачем суду надано розрахунок сум гонорару на правову допомогу на загальну суму 5500 грн.

Враховуючи викладене, беручи до уваги наявність заперечень представника відповідача щодо розміру витрат на правову допомогу, на переконання суду вимога позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню частково у розмірі 3000 грн. з огляду на складність та категорію даної справи, характер та обсяг наданих адвокатом послуг.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263 265, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міський тролейбус», третя особа ОСОБА_2 про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Міський тролейбус» на користь ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду внадлідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 36744,12 грн. (тридцять шість тисяч сімсот сорок чотири грн. 12 коп.).

Стягнути з Комунального підприємства «Міський тролейбус» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн. (дві тисячі грн.).

Стягнути з Комунального підприємства «Міський тролейбус» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1207,80 грн. (одна тисяча двісті сім грн. 80 коп.) та у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 3000,00 грн. (три тисячі грн.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: Комунальне підприємство «Міський тролейбус», , вул. Дніпровське шосе, 22, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 .

Суддя С.І. Сіденко