ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2738/24 Справа № 932/4489/21 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі договору дарування від 25.04.1941, посвідченого нотаріусом Дніпропетровської державної нотаріальної контори Єльсіною В.М., ОСОБА_2 набула право власності на майно, описане у прохальній частині позову. Остання склала заповіт в користь позивача. Після смерті ОСОБА_2 (29.03.2001) вказане майно набув позивач. У 2015 та 2017 роках позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину з підстав відсутності оригіналу правстановлючого документу та реєстрацією права власності на спадкове майно за іншими особами. В 2020 та 2021 роках відповідач вчиняв спроби знищити фундаменти та підвальні приміщення.

Позивач просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_2 на майно за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається із п`яти будівель: одно-квартирного будинку; чотирьох-квартирного будинку; трьох-квартирного будинку під залізом; чотирьох-квартирного будинку із цокольним поверхом та підвалом, на земельній ділянці розташований каретний двір, конюшня-вбиральня, сараї, а також на земельну ділянку розміром 3 371 кв.м., необхідних для обслуговування будівлі та споруди.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем надано копію договору дарування, посвідченого нотаріусом Красногвардійського нотстолу державної нотаріальної контори 25.04.1941 за яким, ОСОБА_3 відчужила в користь ОСОБА_2 майно за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається із п`яти будівель: одно-квартирного будинку; чотирьох-квартирного будинку; трьох-квартирного будинку під залізом; чотирьох-квартирного будинку із цокольним поверхом та підвалом, на земельній ділянці розташований каретний двір, конюшня-вбиральня, сараї, а також на земельну ділянку розміром 3 371 кв.м., необхідних для обслуговування будівлі та споруди.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно складеного ОСОБА_2 заповіту, остання заповіла усе своє майно в користь ОСОБА_4 .

Згідно свідоцтва про зміну імені 27.07.2017 позивачем змінено прізвище із « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

Позивач покликається на генеральний план за вказаною адресою від 1961 року у якому відображено будинки під літерами: А-1, Б-1, В-1 та Г-2, також вказано про часткове знаходження на земельній ділянці фабрики.

В судовому засіданні позивач вказав, що претендує на вказані будинки та будівлю фабрики.

Згідно відповіді БТІ та наданих матеріалів інвентаризаційної справи №6076 вбачається, що станом на 31.12.2012 за адресою: АДРЕСА_1 наявні багатоквартирні будинки під літерами А-1 та Г-2, які за балансовою належністю зареєстровані за місцевою радою у 1990 році. Право власності на квартири у цих будинках зареєстровано за фізичними особами.

Згідно даних першої технічної інвентаризації 1949 року вбачається наявність чотирьох будинків: А-1 п`яти-квартирний; Б-1 двох-квартирний; В-1 трьох-квартирний; Г-2 п`яти-квартирний.

Окрім того позивачем долучено копії будівельних паспортів на ім`я ОСОБА_2 на будинки В-1 та Б-1 та у яких вказано, що такі будинки є розвалені.

Також оглянуто інвентаризаційну справу №12942 на нежитлові будівлі та споруди, згідно якої право власності на них набуто ОСОБА_7 згідно договору купівлі-продажу від 05.02.2002.

Згідно даних першої технічної інвентаризації 1971 року вбачається наявність будівель: А-2к, Б, В, Д, Г, Е та И.

Матеріалів технічної інвентаризації станом на 25.04.1941 не встановлено.

Із спадкової справи після ОСОБА_2 вбачається, що вона заведена 11.05.2001 за заявою ОСОБА_4 . Останньому було видано свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_2 . Вказана квартира належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на жило від 23.11.1996.

Позивач також звертався до нотаріуса 11.12.2015 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину щодо житлового будинку із відповідними господарськими будівлями та спорудами за вказаною вище адресою. Постановою від 11.12.2015 у видачі свідоцтва позивачу відмовлено з підстав відсутності у КП «ДМБТІ» відомостей про реєстрацію прав на майно за спадкодавцем.

Із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину позивач звертався до нотаріуса також 02.10.2020.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованість.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження 14-61цс18).

Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

У відповідності до приписів статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У п. 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц вказано: «Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння».

Так, позивач просить визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке перелічено у договорі дарування від 25.04.1941. Разом із тим позивачем не доведено індивідуальних характеристик об`єктів нерухомості, які належали спадкодавцю - ОСОБА_2 та факт існування вказаних об`єктів на даний час.

Зокрема, в матеріалах інвентаризаційної справи відсутня інформація про інвентаризацію станом на 25.04.1941, а матеріали перших інвентаризацій не співпадають із об`єктами нерухомості, вказаними у договорі від 25.04.1941. При цьому на даний час існує лише два багатоквартирних будинки, право власності на квартири у яких належить фізичним особам, до яких віндикаційного позову не заявлено. Два інші житлові будинки є зруйновані, що не заперечується позивачем. Інвентаризаційні справи не містять інформації про існування каретного двору, конюшні-вбиральні та сараїв.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Також на позивачу лежить обов`язок доведення заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: