Справа 199/7535/23
Провадження 2/206/122/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року м. Дніпро

Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участі секретаря Погребної А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Файчак Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Приватного акціонерного товариства «Виборнице підприємство «Техмаш» (далі- ПрАТ «ВП «Техмаш» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку, яка підписана представником позивача адвокатом Ільїним О.М. В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_2 в період з 10.06.2014 по 25.05.2022 перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді слюсара-електромонтажника, що підтверджується даними з трудової книжки. Відповідно до Наказу №178к від 25.05.2022 був звільнений за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. На момент звільнення ОСОБА_2 була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 14702,91 грн, так за травень 2022 року було нараховано заробітну плату у розмірі 31877,98 грн, за вирахуванням ПДФО 5738,04 грн, військового збору 478,176 грн. Згідно з розрахунковим листом борг ПрАТ «ВП «Техмаш» складає 14702,91 грн. Таким чином, дана заборгованість по заробітній платі визнана та не оспорюється відповідачем. Відповідач в порушення вимог ст.116 КЗпП при звільненні не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану йому заробітну плату. За таких підстав відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. За розрахунком позивача його середня заробітна плата складала 983,33 грн. Таким чином, стягненню підлягає середній заробіток за період з 26.05.2022 року по 19.07.2022 та з 19.07.2022 року по 18.01.2023 (6 місяців), за 170 днів у розмірі 167166,10 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати по справі.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2023 року справа передана за підсудністю до Самарського районного суду м. Дніпропетровська (а.с.25).

Згідно із протоколом автматизованого розподілу судової справи між суддями Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2023 року справу передано в провадження судді Прінь І.П. (а.с.30).

Ухвалою суду від 11.10.2023 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.31).

03.11.2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.46-58), у якому відповідач не визнавав позовні вимоги та зазначив, що відповідно до п.2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням гр.. ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 Кодексу Законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117,237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 62 Постанови Великої Палати ВС від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України треба розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником.

Відповідно до доданих до позовної заяви матеріалів ОСОБА_2 працював у відповідача на посаді слюсаря-електромонтажника на електромонтажній дільниці з 10 червня 2014 року по 25 травня 2022 року. У період з 23 по 25 травня 2022 року ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці з невідомих причин, про що свідчить табель обліку робочого часу за травень 2022 року, службові записки начальника дільниці Лихачевського О.П. від 23.05.2022, 24.05.2022 та 25.05.2022. Починаючи з 25.05.2022 року позивач, як звільнений працівник, який не працював в день звільнення, не звертався до ПрАТ «ВП «Техмаш» з вимогою про розрахунок, жодних доказів звернення до ПрАТ «ВП «Техмаш» з вимогою про розрахунок позивач до позовної заяви не надав. В день звільнення ОСОБА_2 було здійснено кінцевий розрахунок суми до виплати, яка становила 25661,77 грн.

Згідно із відомістю нарахування коштів №2 від 02.06.2022 року ОСОБА_2 було сплачено10958,86 грн, а саме: оклад в сумі 6860,80 грн, місячна премія в сумі 3542,0 грн, премія за об`єкт в сумі 620 грн,46 коп,

Компенсація невикористаної відпустки в сумі 14702,91 грн була сплачена 15.09.2023 року ( платіжна інструкція № 35 від 15.09.2023 року, відомість нарахування коштів № 11 від 15.09.2023 року).

Таким чином, представник відповідача, посилаючись на ті обставини, що станом на дату відкриття позовного провадження судом ( 11.10.2023р.) заборгованість по зарплаті була відсутня. До того часу відповідач до ПрАТ «ВП «Техмаш» з питання виплати йому заробітної плати не звертався. У даному випадку, на думку відповідача, час затримки розрахунку при звільненні починається з моменту, коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача про здійснення розрахунку, тобто з часу отримання відповідачем позовної заяви до фактичної виплати заборгованості. Оскільки остаточний розрахунок було здійснено 15.09.2023 року, тому підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені позивача не має. Відповідач просив відмовити у задоволенні повних вимог повністю

27.12.2023 року представник позивача надіслав на адресу суду заяву в якій просив залишити без розгляду вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 14702,91 грн.

Ухвалою суду від 27.12.2023 року позовну заяву ОСОБА_2 до ПрАТ « ВП « Техмаш» в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 14702,91 грн. залишено без розгляду.

Представник позивача - адвокат Ільїн О.М. в судовому засіданні позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 166167,10 грн. підтримав, просив його задовольнити. Вказує на те, що доводи відповідача про те, що ОСОБА_2 не працював у день звільнення і не звертався до відповідача з приводу виплати йому остаточного розрахунки при звільненні є голослівними. Позивач неодноразово звертався до відповідача з приводу виплати йому заборгованості. При цьому КЗпП не передбачено, що працівник має звертатися з письмовими заявами про виплату йому остаточного розрахунку при звільненні. Обов`язок виплати остаточного розрахунку покладено саме на роботодавця. Жодного спору про розмір нарахованих до сплати сум у сторін не було. Крім того, відповідач 02.06.2023 року, вже після звільнення позивача, виплатив частину заборгованості у розмірі 10958,86 грн., що свідчить про те, що позивач звертався до відповідача з вимогою про виплату йому заборгованості. Остаточний розрахунок з відповідачем було здійснено тільки 15.09.2023 року. Таким чином, до стягнення підлягає середній заробіток за період з 26.05.2022 року по 19.07.2022 року та ще за 6 місяців, тобто з 19.07.2022 по 18.01.2023 року, всього за 170 робочих днів, з розрахунку середньоденної заробітної плати 983,33 грн., в загальному розмірі 167166,10 грн.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не визнала, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Додатково суду пояснила, що середньоденна заробітна плата відповідача ОСОБА_2 становить не 983,33 грн., а 892,00 грн., що підтверджується довідкою про розрахунок середнього заробітку. Також відповідач просить врахувати, що, з початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, ПрАТ «ВП «Техмаш» втратило можливість здійснювати господарську діяльність на найбільших будівельних об`єктах, багато працівників звільнилося або було мобілізовано. З метою одержання можливості здійснювати господарську діяльність і погашати заборгованість, яка утворилася, підприємство було вимушено 17.08.2023 року передати в іпотеку майновий комплекс і передати в заставу свої транспортні засоби. Станом на травень 2023 року загальна заборгованість контрагентів перед ПрАТ «ВП «Техмаш» становила більше 57 мільйонів гривень. Загальна заборгованість по заробітній платі перер працівниками підприємства становила більше 3 мільйонів гривень.

лишилося робочого ресурсу, оскільки у вигляді мобілізованих як на території України, так і за її межами.

Вислухавши пояснення учасників провадження, дослідивши надані суду письмові докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 10.06.2014 прийнято на роботу в ПрАТ «ВП «Техмаш» на посаду слюсаря електромонтажника на підставі Наказу № 216к від 06.06.2014. Наказом № 178к від 25.05.2022 ОСОБА_2 звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Встановлені обставини підтверджуються записами в трудовій книжці ОСОБА_2 (а.с.08-12) і не заперечуються відповідачем у справі.

Статтями 12, 81 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник Роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що позивача було звільнено 25.05.2022 року.

З наданого відповідачем відзиву на позов судом встановлено, що на момент звільнення позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 25661,77 грн. (а.с.48- на звороті).

Відповідач вказує на те, що позивач у день звільнення не працював, на підтвердження чого надав службові записки і табель обліку робочого часу за травень 2022 року а.с. 50-53), а тому остаточний розрахунок з ним у день звільнення не проводився. Позивач вимог про виплату йому остаточного розрахунку відповідачу не пред`являв. Позивач звернувся до суду після повного з ним розрахунку, тому підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не має.

З такими доводами відповідача суд не може погодитися з таких підстав.

Судом встановлено, що вже після звільнення позивача відповідачем частково була сплачена заробітна плата, нарахована позивачу у день звільнення. Так, 02.06.2022 року відповідачем було сплачено позивачу 10958, 86 грн., що підтверджується платіжним дорученням №6 від 02.06.2022 року і відомістю нарахування коштів №2 ( а.с. 54).

Вказане спростовує доводи відповідача про те, що позивач не звертався до підприємства з приводу проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні.

Залишок заборгованості по зарплаті у розмірі 14702,91 грн. був сплачений відповідачем тільки 15.09.2023 року, що підтверджується платіжним дорученням №35 від 15.09.2023 року і відомістю нарахування коштів №11 ( а.с. 55).

Таким чином, судом встановлено, що роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, а тому є підстави, передбачені статтею 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню з приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» на користь ОСОБА_2 суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-62цс18), зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, сума заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем на час звільнення , на 25.05.2022 року становила 25661,77 грн., з яких 02.06.2022 року було сплачено 10958, 86 грн. Остаточний розрахунок з позивачем у сумі 14702,91 грн. було проведено 15.09.2023 року.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 167166,10 грн. значно перевищують суму заборгованості та є очевидно непропорційним наслідкам правопорушення, несправедливим щодо роботодавця та порушує принцип співмірності, відтак суд вважає можливим зменшити розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ПрАТ «ВП «Техмаш» на користь ОСОБА_2 і визначити його у розмірі 7000,00 гривень. Суд вважає, що такий розмір середнього заробітку є співмірним розміру невиплачених при звільненні сум, справедливим і таким, що відповідає обставинам даної справи.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат, то суд приходить до наступного.

Позивачем подана заява про стягнення з відповідача судових витрат, які складаються зі сплаченого ним судового збору у розмірі 1671,66 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. (а.с.3, 6,18-20).

Відповідно до п.2.2.4 Договору про надання правової допомоги від 06.09.2023 року, який укладений між адвокатом Ільїним О.М. і Горбатовим С.П., встановлено, що клієнт зобов`язаний оплатити адвокату вартість юридичних послуг у розмірі 10000,00 грн. за ведення справи під час розгляду її судом першої інстанції до вирішення спору по суті (а.с.6).

Згідно із платіжною інструкцією від 06.09.2023 року ОСОБА_2 було сплачено на рахунок адвоката Ільїна О.М. 10000,00 грн (а.с.10).

Положеннями статті 59 Конституції Українизакріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"(далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VІ встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VІ видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, ч.2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 статті 141 ЦПК Уrраїни с удовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Оскільки позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості по зарплаті залишено без розгляду, а позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунки при звільненні задоволено частково, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073, 60 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 57-60, 80, 81, 82, 89, 129, 131, 141, 223, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.43 Конституції України, ст.ст. 21, 47, 49, 94, 116, 117 КЗпП України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» (за адресою: 49022, м. Дніпро, вул. Маршала Малиновського, 94-Б, ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» (за адресою: 49022, м. Дніпро, вул. Маршала Малиновського, 94-Б, ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок та та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 26.02.2024 року.

Суддя І.П. Прінь