ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1151/24 Справа № 623/3047/19 Суддя у 1-й інстанції - Хаустова Т.А. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Корчистої О.І., Тимченко О.О.,

за участю секретаря судового засідання Бортник В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №623/3047/19 за позовом правонаступників ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Хаустової Т.А., повне судове рішення складено 03 жовтня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 до початку збройного конфлікту постійно проживала в даному будинку. Протягом періоду з літа 2014 року по серпень 2015 року під час проведення антитерористичної операції, внаслідок скоєних неодноразово артилерійських обстрілів (терористичних актів), було повністю знищено належний ОСОБА_1 на праві власності житловий будинок.

Будинок був знищений внаслідок прямого влучання бойових снарядів. Для проживання він не придатний, що підтверджується актом від 20 жовтня 2015 року.

З метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, який охопив територію Донецької та Луганської області, ще влітку 2014 року ОСОБА_1 покинула своє постійне місце проживання та перемістилась в с. Кам`яна Яруга Чугуївського району Харківської області. Восени 2014 року вона переїхала до м. Шостки Сумської області, а в вересні 2015 року переїхала до м. Ізюм Харківської області, де залишилась проживати.

17 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про скоєння злочину, а саме терористичного акту, до ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях.

Листом від 12 листопада 2018 року СВ 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях за №78/2/13-5057нт ОСОБА_1 був надісланий витяг з ЄРДР по кримінальному провадженню за №0000229, відповідно до якого досудове розслідування за фактом пошкодження жилого будинку ОСОБА_1 проводиться вказаним слідчим відділом, правова кваліфікація вчиненого злочину за ч.1 ст.258 КК України.

04 червня 2019 року слідчий СВ 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях, встановивши, що житловий будинок ОСОБА_1 був знищений повністю та що вчинений терористичний акт призвів до заподіяння значної майнової шкоди ОСОБА_1 , перекваліфікував кримінальне правопорушення по вказаному кримінальному провадженню №0000229 з ч.1 ст.258 КК України на ч.2 ст.258 КК України.

28 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Донецької обласної військово-цивільної адміністрації з заявою на отримання компенсації за зруйноване житло та проханням прийняти зруйноване житло ОСОБА_1 . Однак, ОСОБА_1 було відмовлено у прийнятті зруйнованого внаслідок проведення антитерористичної операції житла та виплаті компенсації, що підтверджується листом Департаменту з питань цивільного захисту, мобілізаційної та оборонної роботи Донецької обласної державної адміністрації від 05 лютого 2019 року №Б-0013/1.1/106-19/0.422-30.

Розпорядженням КМУ від 16 жовтня 2014 року №1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей.

На виконання цього розпорядження КМУ головою Донецької обласної державної адміністрації видано розпорядження від 05 січня 2015 року №1 «Про створення штабу з організації відновлення об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області».

Житло ОСОБА_1 було розташоване в районі проведення антитерористичної операції, було пошкоджено в період проведення антитерористичної операції та внаслідок скоєння терористичного акту.

Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення АТО, є розташування пошкодженого майна на території АТО.

Згідно з ст.4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» саме КМУ у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами.

Враховуючи повноваження КМУ в системі суб`єктів боротьби з тероризмом, КМУ в даному випадку є представником держави.

Відповідно до ст.43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України.

Частиною 1 статті 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання шляхом: надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб`єктів господарювання; будівництва житлових будинків для постраждалих; закупівлі квартир або житлових будинків.

Відповідно до частин 3, 4, 7, 8 ст.86 Кодексу цивільного захисту України будівництво або закупівля житлових будинків чи квартир для постраждалих, які проживали у приватному житловому фонді, здійснюється за рахунок державних коштів, які виділяються на зазначені цілі, за вирахуванням коштів, отриманих постраждалим за страхування будинку, якщо будинок був застрахований.

Постраждалі, які проживали у приватному житловому фонді, мають право на власне будівництво житлового будинку на умовах фінансування, зазначених у частині третій цієї статті, з одержанням для цього земельних ділянок.

Якщо будівництво або закупівля квартири (житлового будинку) для постраждалих здійснюється місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування, суб`єктами господарювання, грошова компенсація за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) не виплачується.

Постраждалі, яким виплачено грошову компенсацію за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок), житлом за рахунок держави не забезпечуються.

Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, майно яких було зруйноване під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях внаслідок скоєння терористичного акту відсутні, з системного аналізу Кодексу цивільного захисту України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, відповідно до ч.9 ст.10 ЦПК України, до спірних правовідносин щодо відшкодування ОСОБА_1 шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження житла терористичним актом, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ст.86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Відповідно до ч.10 ст.86 Кодексу цивільного захисту України розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.

Згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 грудня 2018 року №335 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» затверджено показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розраховані станом на 01 жовтня 2018 року), зокрема, по Донецькій області вартість 1 кв.м загальної площі квартир, будинку (з урахуванням ПДВ), затверджена на рівні 12 446 грн.

Враховуючи, що згідно з договором купівлі-продажу від 22 березня 1988 року та технічного паспорту на житловий будинок, що належить на праві власності ОСОБА_1 , має загальну площу 40,6 кв.м, тому ціна позову складає: 12 446 х 40,6 = 505 307,60 грн., які просила суд стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого Ізюмським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.02.2022 року залучено до участі у справі правонаступників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області 03 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог правонаступників ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції - відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року №947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року №623, механізм застосування якого не визначений.

Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Враховуючи відсутність в Україні, саме на час пошкодження майна та на час звернення позивача до суду із позовом, спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру ухвалене не було, є підстави стверджувати, що позивачем доведено, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно його права власності на таке майно, а тому порушення його права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Кабінету Міністрів України зазначив, що в оскаржуваному рішенні вірно вказано, що позивачами не було надано жодного доказу, який би підтверджував, що саме внаслідок дій ЗСУ або бездіяльності Держави в особі Кабінету Міністрів України було пошкоджено її будинок, а не внаслідок збройної агресії РФ. Більш того, у витязі з ЄРДР щодо кримінального провадження №0000229 зазначено, що будинок позивачів, який знаходиться в м.Горлівка, був пошкоджений внаслідок обстрілу протягом 2014-2015 років з боку незаконних збройних формувань терористичної організації «ДНР». При цьому м.Горлівка Донецької області включено до переліку населених пунктів, які визнані постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №254-VIII тимчасово окупованими територіями, а тому держава України у сенсі статті 1 Конвенції не має юрисдикції щодо гарантування прав і свобод громадян на цій території. Просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03.10.2023 по справі 623/3047/19 без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, ОСОБА_1 є власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі продажу від 22 березня 1988 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Горлівської державної нотаріальної контори Литвиненко Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 749.

Згідно з даними технічного паспорту від 02 березня 1988 року житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 40,6 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м. складається з однієї жилої кімнати, двох коридорів та кухні.

З паспорту серія НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . В матеріалах справи також міститься довідка ВПО від 14 березня 2017 року №, згідно з якою ОСОБА_1 була внутрішньо переміщеною особою та фактично проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

З копії листа заступника начальника слідчого відділу 2 управління (з дислокацією у м.Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях №78/2/13-5057пт від 12 листопада 2018 року вбачається, що за заявою ОСОБА_1 були внесені відомості до ЄРДР за №0000229 від 09 листопада 2018 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258 КК України. Згідно з витягом з ЄРДР №0000229 від 09 листопада 2018 року внаслідок обстрілу протягом 2014-2015 років з боку незаконних збройних формувань терористичної організації «Донецька народна республіка» м.Горлівка, було пошкоджено будинок за адресою АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 та будинок за адресою: АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_2 .

Згідно з листом слідчого відділу 2 управління (з дислокацією у м.Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях №78/2/13-1904пт від 04 червня 2019 року вбачається, що кримінальне правопорушення було перекваліфіковано з ч.1 ст.258 КК України на ч.2 ст.258 КК України. Також повідомлено, що в рамках кримінального провадження на той час жодній особі не повідомлено про підозру, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває (т.1 а.с.27).

28 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Донецької обласної державної адміністрації, обласної військово-цивільної адміністрації, про надання грошової компенсації за її зруйноване житло за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі передбаченому ч.10 ст86 Кодексу цивільного захисту України протягом 30 днів з моменту отримання цієї заяви та прийняти об`єкт - її зруйноване житло за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 29).

На звернення ОСОБА_1 Департаментом з питань цивільного захисту, мобілізаційної та оборонної роботи Донецької обласної державної адміністрації повідомлено, що у облдержадміністрації, обласної військово-цивільної адміністрації відсутні правові підстави для прийняття її житла, зруйнованого внаслідок проведення антитерористичної операції та виплати компенсації за нього (т.1 а.с. 30-33).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що присудження особі компенсації (відшкодування) за порушення державою позитивного обов`язку є стягнення моральної шкоди, вимоги про компенсацію (відшкодування) моральної шкоди в цій справі позивач не заявляв.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

У статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної організації, підприємству або установі терористичним актом, провадиться в порядку, визначеному законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справа №265/6582/16-ц (провадження №14-17цс19) зроблено висновок, що «передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, з огляду на відсутність відповідного закону не породжує легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції об`єкт нежитлової нерухомості незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції поряд із негативним обов`язком утриматися від неправомірного втручання у право мирного володіння майном держава має позитивні обов`язки гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, ефективне використання цього права та його відновлення у разі порушення. Позитивні обов`язки можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами. Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нежитлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте залежно від змісту порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого означена компенсація з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися: у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за втручання, зокрема, у право мирного володіння майном і провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у це право, відсутні підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості пошкодженого (знищеного) майна; тоді як за порушення негативного обов`язку не втручатися у вказане право держава може бути зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану майну, у повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір».

Згідно зі змістом позовних вимогу у цій справі позивач вважає, що вона має право на відшкодування майнової шкоди за рахунок держави за пошкодження (знищення) її майна згідно зі статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Вказує на порушення її прав, зокрема через недотримання державою зобов`язань щодо відсутності протягом тривалого часу адміністративного механізму відшкодування шкоди, що була спричинена.

При зверненні з позовними вимогами позивач стверджувала, що з огляду на сам факт руйнування її майна внаслідок терористичного акту Держава Україна зобов`язана відшкодувати шкоду в розмірі реальної вартості такого майна.

У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

Проте, перед судом не доведено, що руйнування майна позивача відбулася саме внаслідок дій Держави України, тому справа не стосується права на відшкодування майнової шкоди, завданої саме відповідачем. Жодних причинно-наслідкових зв`язків між проведенням АТО та руйнуванням майна позивача судом не встановлено. Обставин порушення державою Україною негативного конвенційного обов`язку для відшкодування матеріальної шкоди (за порушення права власності, якщо саме держава знищила чи пошкодила майно особи) в позовній заяві ОСОБА_1 не зазначила. При цьому, порушувати права та свободи може не тільки держава, навіть на території, де вона проводить АТО.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 не зазначала про те, що Держава Україна до того моменту, як відбулось руйнування її майна внаслідок артилерійського обстрілу, знала про можливість обстрілу з боку незаконних збройних формувань та могла вжити, але не вжила заходи, які би усунули ризик для її майна.

Отже, установлені обставини справи не підтверджують порушення Державою Україною обов`язку позивача щодо вжиття належних заходів та недопущення руйнування будинку позивача внаслідок артилерійського обстрілу.

Звертаючись до суду з позовом до Держави Україна про відшкодування майнової шкоди, завданої її майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, позивач ОСОБА_1 посилалась на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, обґрунтовуючи розмір завданої їй шкоди опосередкованою вартістю знищеного будинку, керуючись статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.

Разом із цим, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, з огляду на відсутність відповідного закону не породжує легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції об`єкт нерухомості незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на норми Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є помилковими.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2020 року №767 до Порядку внесені зміни, які набули чинності 08 вересня 2020 року та якими визначений механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією РФ.

Відповідно до абзацу 2 пункту 3 Порядку грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

На час пред`явлення позову про відшкодування матеріальної шкоди зазначений Порядок існував, ним визначений механізм надання та розмір грошової компенсації постраждалим за зруйноване майно від держави, позивачка не скористалась зазначеним механізмом для отримання компенсації, проте підстав для покладення на Державу Україну обов`язку відшкодувати у повному обсязі заподіяну майну позивачки шкоду не має, відповідно до викладеного.

Присудження особі компенсації (відшкодування) за порушення державою позитивного обов`язку є стягнення моральної шкоди, і такої вимоги позивачем заявлено не було.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша статті 264 ЦПК України).

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 242/1186/18, від 21 червня 2023 року у справі № 757/5115/21-ц, у справі № 242/2655/21 від 27 вересня 2023 року.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не впливають на правильність рішення суду першої інстанції по суті даного спору.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 листопада 2023 року.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складений 01.04.2024

Головуючий суддя: О.В. Агєєв