справа №732/1155/24
провадження № 2/732/374/24
Ухвала

про повернення позову позивачу

08.08.2024 року м.Городня

Суддя Городнянського районного суду Чернігівської області Карпинська Н.М., у справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

Від імені позивача адвокатом Катріч М.М. подано позов в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, зареєстрованого у Стара Ратуша,Торвет 7,6800, м. Варде, Данія, судовим виконавцем Алдіна Сулік, актовий запис № 3835. Від даного шлюбу дітей не мають.

Судом отримана інформація, що згідно реєстру Городнянської територіальної громади ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованим не значиться як і знятим з реєстраційного обліку.

08 липня 2024 року позов було залишено без руху для сплати судового збору та підтвердження обставин, визначених у ч.10 ст. 28 ЦПК України, необхідних для поширення на такий позов юрисдикції суду, на розгляд якого цей позов надійшов.

Разом з тим, ухвала суду була виконана лише частково (сплачено судовий збір), однак не доводяться обставини загальної підсудності Городнянському районному суду Чернігівської області. Натомість адвокат посилається, що для відкриття провадження у справі судом, на розгляд якого такий позов поданий, ними зазначено останнє відоме місце фактичного проживання відповідача в Україні.

Із поданих матеріалів вбачається, що даний спір виник за участі з іноземним елементом.

В пункті 2 частини 3 статті 175 ЦПК України визначено, що позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб).

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

За змістом ч. 10 ст. 28 цього Кодексу, позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Відповідно до частини першої, шостої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

В статті 3 Закону України "Про пересування та вільний вибір місця проживання" визначено, що: місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Водночас, ураховуючи, що позов пред`явлено до фізичної особи - іноземного елемента, необхідно врахувати вимоги закону, яким визначено правові підстави проживання (перебування) іноземця на території України.

Правові підстави перебування іноземця на території України регламентовано Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Так, в пунктах 7-10, 17-18 частини 1 статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено наступне: іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом; іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку; іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, або якщо строк їх тимчасового проживання на території України продовжено в установленому порядку, якщо інше не встановлено законом; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні; посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Сукупний аналіз наведених положень закону вказує на те, що доказом законного місця проживання або перебування іноземця на території України є посвідка на тимчасове або постійне місце проживання чи перебування на території України протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України.

Отже, позивач при зверненні до суду з позовом до іноземця повинна була зазначити його зареєстроване місце проживання або перебування на території України, яке визначено у документах, перелік яких міститься в Законі України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Проте, звертаючись до суду з даним позовом позивач знехтувала вказівкою закону про останнє відоме зареєстроване місце проживання чи перебування відповідача у відповідності до вимог Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а лише вказала, що останнє відоме місце його фактичного проживання за її ж адресою у АДРЕСА_1 .

При цьому, позовна заява та додані до неї документи не містять посилання на те, що за адресою: АДРЕСА_1 . відповідач був зареєстрований у встановленому законом порядку.

Згідно інформації ДМС Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Ганша Сергій за обліками Міграційної служби в Чернігівській області не значиться, своє тимчасове місце перебування за адресою: АДРЕСА_1 , він в Україні офіційно через Міграційну службу не реєстрував.

Тобто судом встановлено, що адреса відповідача, зазначена позивачем в позовній заяві, не є останнім зареєстрованим місцем проживання чи перебування в Україні відповідача.

Доказів, передбачених ч.10 ст. 28 ЦПК України, позивач у встановлений строк не надала.

Крім того, за змістом п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом до іноземного елемента не виконала вимог, зазначених в п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України та не зазначила в позовній заяві останнього відомого зареєстрованого місця проживання або перебування в Україні відповідача чи місцезнаходження його майна в Україні.

В заяві про усунення недоліків таких відомостей позивачка також не зазначила, як і не зазначила відомостей про фактичне місце проживання відповідача за межами України, а лише посилалася на те, що такі обставини їй невідомі.

З наведеного слідує, що позивачка не в повному обсязі усунула недоліки, вказані в ухвалі Городнянського районного суду Чернігівської області про залишення позовної заяви без руху.

Позивачка помилково ототожнює поняття "останнє відоме зареєстроване" та "фактичне місце проживання". Зазначення в позовній заяві останнього відомого фактичного місця проживання виключає право суду вирішувати питання про відкриття провадження, відповідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України.

Твердження позивача про введення воєнного стану, не є безумовною підставою для розгляду цього позову за місцем її реєстрації та для нехтування обов`язком надати повні відомості про останнє відоме зареєстроване місце перебування відповідача в Україні або за її межами.

При цьому шлюб з особою, яка зникла безвісті, розривається у іншому порядку, ніж обраний позивачем.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28.10.1998 та "Круз проти Польщі" від 19.06.2001 вказується, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Держава врегулювала розгляд справ з іноземним елементом у суворій відповідності із Законом України «Про міжнародне приватне право».

За таких обставин, оскільки позивачем недоліки позову усунено тільки в частині сплати судового збору, суд дійшов висновку про підстави вважати, що повністю недоліки позову не усунені, а тому заява вважається неподаною і повертається позивачу.

Згідно п.2 ч.1 ст. 4 Закону України „Про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги. З огляду на вказане позивачу слід роз`яснити її право на повернення судового збору.

Керуючись ст. 175, 27, ч.10 ст. 28, ч.3 ст. 185 ЦПК України , Законом України „Про міжнародне приватне права,-

УХВАЛИВ:

повернути позивачу позов ОСОБА_1 , поданий в її інтересах адвокатом Катріч М.М., до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що згідно п.2 ч.1 ст. 4 Закону України „Про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила.

Ухвала суду може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Карпинська Н.М.