КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024року місто Київ

справа № 757/18230/22-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

розглянув в порядку письмового позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ільєвої Т.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в місті Києві про відшкодування матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року позивач звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь на відшкодування матеріальної шкоди 219420 грн.

В мотивування вимог посилалася на те, що їй на праві власності належав автомобіль марки «Toyota», моделі Auris, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , та при продажі вказаного автомобіля встановлено, що номер кузова та двигуна мали ознаки зміни в кустарних умовах, внаслідок чого автомобіль був вилучений працівниками сервісного центру та повідомлено поліцію.

Вказувала, що за даним фактом 02 квітня 2017 року слідчим внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002606 та за клопотання слідчого накладено арешт на вказаний автомобіль. Проте під час досудового розслідування вказаного кримінального правопорушення автомобіль «Toyota», моделі Auris, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 був викрадений.

За даним фактом відкрите кримінальне провадження №0008532, яке на підставі ст.218 КПК України передане за підслідністю до Державного бюро розслідувань. Матеріали кримінального провадження №0002606 від 02 квітня 2017 року закриті на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Зазначала, що територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, повідомило, що 22 січня 2020 року закінчено досудове розслідування у кримінальному провадженні №0008532 від 08 вересня 2018 року за ст.388 КК України та прийнято рішення про його закриття у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування.

Посилалася на те, що 05 січня 2022 року вона звернулась до Головного управління Національної поліції в місті Києві з проханням повернути їй аналогічний автомобіль замість втраченого, або відшкодувати його вартість. Однак 14 лютого 2022 року отримала лист зі слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві, яким було відмовлено у відшкодуванні матеріальної шкоди, мотивуючи прийняте рішення тим, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу чи орган державної влади, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої (якого) завдано шкоду, а на державу.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що на думку суду першої інстанції позивач пред`явила позов до неналежного відповідача, тобто обрала неналежний спосіб захисту і відповідати за позовом має ТОВ «Київспецтранссервіс», як особа, яка допустила розтрату або відчуження чайна, на яке накладено арешт. При цьому, жодних договорів із ТОВ «Київспецтранссервіс», чи будь-якими іншими особами, про відповідальне зберігання її майна, позивач не укладала.

Вказувала, що позивач була позбавлена її власності на підставі рішення інспектора управління НП в м.Києві про вилучення майна, а згодом на підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва про залишення транспортного засобу як речового доказу на зберіганні у ДП МВС України «Інформ-ресурси».

Вважає, що оскільки належний позивачу транспортний засіб зберігався на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів ГУ НП у м. Києві, а тому саме на ГУ НП у м. Києві покладено обов`язок відповідати за схоронність та повернення транспортного засобу позивачу.

Зазначала, що відсутність обвинувального вироку чи будь-яких інших рішень про визнання незаконними дій чи бездіяльності посадових осіб ГУ НП у м. Києві не може ставиться у пряму залежність з наявністю підстав для відшкодування шкоди у цивільних правовідносинах, оскільки суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, оцінює надані сторонами докази, крім того, з огляду на статтю 1174 ЦК України для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади встановлення наявності їх вини не є обов`язковою.

Посилалася на те, що позивачем, на підтвердження дійсної ринкової вартості майна до матеріалів справи надано звіт про оцінку транспортного засобу з метою визначення середньоринкової вартості автомобіля на квітень місяць 2017 року. Жодних заперечень відповідачів на даний звіт матеріали справи не містять.

Вказувала, що безпідставним є посилання суду першої інстанції на вартість автомобіля, зазначену у договорі купівлі-продажу від 01 квітня 2017 року цього автомобіля. Оскільки сторони є вільними при укладенні договору, і вартість автомобіля на власний розсуд могли визначити у розмірі 1 гривні. Однак, ціна автомобіля, яка була зазначена у договорі купівлі продажу, не може бути доказом розміру матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок втрати стороною кримінального провадження речового доказу.

15 грудня 2023 року від відповідача ГУ НП у м. Києві до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував, що апеляційна скарга є безпідставною, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Зазначав, що твердження позивача про необхідність зберігання речового доказу - автомобіля на спеціальному майданчику і стоянці територіального органу Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів спростовуються відсутністю доказів, щодо оскарження рішень прийнятих уповноваженими суб`єктами та подання відповідних клопотань. Вказував, що ГУНП у м. Києві не може відповідати за позовом у цій справі так, як не є відповідальною особою за зберігання речового доказу у кримінальному провадженні №0002606.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 квітня 2016 року ОСОБА_1 придбала транспортний засіб - автомобіль марки «Toyota», моделі Auris, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 .

01 квітня 2017 року у місті Києві ОСОБА_3 , діючи від імені позивача, намагався продати транспортний засіб покупцю - ОСОБА_4 .

З метою укладення відповідного договору купівлі-продажу транспортного засобу та його перереєстрації на нового власника, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прибули до Територіального сервісного центру МВС - 8046 РСЦ МВС в м. Київ.

В Сервісному центрі МВС ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заповнили договір купівлі-продажу та покупцем було подано заяву про перереєстрацію транспортного засобу на нового власника.

Під час огляду транспортного засобу, експерт Сервісного центру МВС Устименко В.О. зазначив у заяві ОСОБА_4 , що номер кузова та номер двигуна мають ознаки зміни в кустарних умовах та працівниками Сервісного центру МВС було повідомлено поліцію.

01 квітня 2017 року на підставі доручення слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП в м. Києві Пересади В.М., транспортний засіб «Toyota Auris», д.н.з. НОМЕР_2 було вилучено інспектором роти №1 батальйону №3 УПП в м. Києві лейтенантом поліції Пітеніним Ю.О., що підтверджується актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 01 квітня 2017 року.

В подальшому слідчим СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, 02 квітня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002606 було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.290 КК України.

13 липня 2017 року позивач звернулась до слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Кузьменка В.А. з заявою про повернення належного їй транспортного засобу та свідоцтва про його реєстрацію.

Листом від 18 липня 2017 року, за підписом заступника начальника СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Соколова Л.Л., позивачу відмовлено у поверненні транспортного засобу та свідоцтва про його реєстрацію.

18 липня 2017 року позивачем подано слідчому судді Голосіївського районного суду міста Києва в порядку ч.3 ст.303 КПК України скаргу на бездіяльність слідчого, яка полягала у неповерненні тимчасово вилученого майна.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 03 серпня 2017 року було задоволено клопотання слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Кузьменка В.А. про накладення арешту на автомобіль.

Накладено арешт на майно, що було вилучено в ході проведення огляду місця події від 01 квітня 2017 року, за адресою: місто Київ, вул. Столичне Шосе, а саме:

транспортний засіб марки «Toyota», моделі Auris, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , шляхом заборони ОСОБА_3 користуватися та розпоряджатися транспортним засобом, залишивши транспортний засіб на зберіганні у ДП МВС України «Інформ-Ресірси»;

свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 автомобіля «Toyota», моделі Auris, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 .

Листом від 25 серпня 2020 року №12050/125/43/2020, за підписом слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП м. Києва Кузьменка В. позивача повідомлено, що експертиза транспортного марки «Тойота» д.н.з. НОМЕР_2 не проводилась, так як його було викрадено невстановленими особами з майданчику ТОВ «Київспецпарк», за адресою: м. Київ, вул. Примислова, 4. За даним фактом відкрите кримінальне провадження №0008532, яке на підставі ст.218 КПК передане за підслідністю до Державного бюро розслідувань. Матеріали кримінального провадження №0002606 від 02 квітня 2017 року закриті на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Листом від 13 жовтня 2020 року, за підписом начальника Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві Блудової С., представника позивача повідомлено, що 22 січня 2020 року закінчено досудове розслідування у кримінальному провадженні №0008532 від 08 вересня 2018 року за ч.1 ст.388 КК України та прийнято рішення про його закриття у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування.

05 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до Головного управління національної поліції в місті Києві, в якій просила повернути їй аналогічний автомобіль замість втраченого, або відшкодувати його вартість, однак листом від 04 лютого 2022 року, Слідче управління Головного управління національної поліції у м. Києві відмовило у відшкодуванні матеріальної шкоди.

Відповідно до ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

За статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювана шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана та вину.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що внаслідок неправомірних дій працівника Голосіївського УП ГУНП м.Києва, як суб`єкта владних повноважень, при неналежному виконанні службових обов`язків щодо забезпечення схоронності речового доказу - автомобіля марки «Toyota», моделі Auris, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до його втрати, їй було завдано шкоду. Зазначала, що розмір заподіяної їй шкоди відповідає вартості автомобіля.

При цьому, позивачем не було надано жодного рішення суду про визнання дій або бездіяльності посадових чи службових осіб Головного управління Національної поліції в місті Києві протиправними, внаслідок чого порушено право позивача.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що відсутність обвинувального вироку чи будь-яких інших рішень про визнання незаконними дій чи бездіяльності посадових осіб ГУ НП у м. Києві не може ставиться у пряму залежність з наявністю підстав для відшкодування шкоди у цивільних правовідносинах, оскільки суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, оцінює надані сторонами докази, крім того, з огляду на статтю 1174 ЦК України для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади встановлення наявності їх вини не є обов`язковою, спростовуються вищевикладеним.

На особу, якій передається на відповідальне зберігання майно органом досудового розслідування, прокуратурою, судом, через необхідність збереження арештованого майна, покладається обов'язок належного його утримання та вчасного його повернення, в протилежному випадку особа несе кримінальну відповідальність за ст.388 КК України.

Відповідно до інформації, яка міститься в постанові від 22 січня 2020 року про закриття кримінального провадження №0008532, досудове розслідування проводилось за фактом незаконних дій працівників ТОВ «Київспецтранссервіс», які допустили розтрату або відчуження майна на яке накладено арешт, проте позовні вимоги до такої особи, позивачем не заявлено.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що відсутній причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина посадових чи службових осіб Головного управління Національної поліції в місті Києві в її заподіянні, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що оскільки належний позивачу транспортний засіб зберігався на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів ГУ НП у м. Києві, а тому саме на ГУ НП у м. Києві покладено обов`язок відповідати за схоронність та повернення транспортного засобу позивачу, колегія суддів відхиляє, оскільки ГУНП у м. Києві не може відповідати за позовом у цій справі так, як не є відповідальною особою за зберігання речового доказу у кримінальному провадженні №0002606. Відповідальність за втрату автомобіля має нести особа, якій передано майно на відповідальне зберігання.

При ухваленні рішення судом першої інстанції з`ясовані обставини, щодо передачі автомобіля на відповідальне зберігання до ДП МВС України «Інформ-Ресірси».

Сам по собі факт незабезпечення схоронності речового доказу - автомобіля марки «Toyota», моделі Auris, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 без встановлення порушень кримінального законодавства не спричиняє наслідок цивільно-правового характеру і не може бути безумовним доказом того, що дії та/або бездіяльність посадових чи службових осіб Головного управління Національної поліції в місті Києві заподіяли позивачу майнову шкоду.

Відповідно до акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу автомобіль є пошкодженим, вказані записи знаходяться у графі зовнішній вигляд транспортного засобу. При проведенні експертної оцінки технічні характеристики вилученого автомобіля експертом не враховувались, що свідчить про неможливість урахування звіту для ухвалення законного рішення. Оцінювачем визначена ринкова вартість майна з метою продажу, а не його реальна вартість. Аналогічні висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 09 лютого 2022 року у справі №753/16525/16.

Разом з тим, оцінювачем визначалась вартість автомобіля станом на квітень 2017 і за його розрахунками вона становить 219 420 грн., а в договорі купівлі-продажу від 01 квітня 2017 року цього автомобіля зазначено, що ціна транспортного засобу складає 168 526,44 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що сторони є вільними при укладенні договору, і вартість автомобіля на власний розсуд могли визначити у розмірі 1 гривні, однак, ціна автомобіля, яка була зазначена у договорі купівлі продажу, не може бути доказом розміру матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок втрати стороною кримінального провадження речового доказу, колегія суддів вважає неспроможними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: