П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 березня 2024 року м. Київ

Справа №939/38/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/5869/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Київхліб агро» на рішення Бородянського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Міланіч А.М. 29 травня 2023 року в смт. Бородянка, повний текст рішення складений 30 червня 2023 року, та на додаткове рішення Бородянського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Міланіч А.М. 29 червня 2023 року в смт. Бородянка, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київхліб агро» про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь основну заборгованість у розмірі 81571, 98 грн, штраф у розмірі 178553,06 грн, 3 % річних у розмірі 733,78 грн, встановлений індекс інфляції у розмірі 4573, 52 грн, судовий збір у розмірі 2654,32 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000, 00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Київхліб агро» було укладено ряд однотипних договорів оренди землі, а саме:

1) Договір № ІП-8 від 09 березня 2021 року щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0030, площею 2,3588 га, яка знаходиться за адресою: Новогребельська сільська рада Бородянського району Київської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

2) Договір № ІП-В5 від 17 березня 2021 року щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0050, площею 2,4768 га, яка знаходиться за адресою: Новогребельська сільська рада Бородянського району Київської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

3) Договір № ІП-В2 від 17 березня 2021 року щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0064, площею 2,8775 га, яка знаходиться за адресою: Новогребельська сільська рада Бородянського району Київської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

4) Договір № ІП-В4 від 17 березня 2021 року щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0072, площею 2,6300 га, яка знаходиться за адресою: Новогребельська сільська рада Бородянського району Київської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

5) Договір № ІП-В3 від 17 березня 2021 року щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0154, площею 2,3117 га, яка знаходиться за адресою: Новогребельська сільська рада Бородянського району Київської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до п. 1.1 Договорів орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, що належить орендодавцю на праві приватної власності.

Згідно з п. 4.1 Договорів за користування вказаною в Договорі земельною ділянкою орендар сплачує орендодавцю щорічну орендну плату в розмірі 5163,31 грн за 1 га переданої в орендну землі, що є еквівалентом 186,34 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на момент укладення цього договору.

Як передбачено п.п. 4.2, 4.3 Договорів, якщо на дату виплати орендної плати офіційний курс гривні відносно до долара США зміниться, то в порівнянні з офіційним курсом НБУ станом на дату укладення цього договору, орендна плата збільшується орендарем пропорційно зміни курсу гривні відносно до долара США без внесення змін та підписання додаткових угод до цього Договору та виплачується з урахуванням зміни вказаного курсу. Орендна плата щорічно автоматично збільшується на коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки для сільськогосподарських угідь, опублікований центральним органом виконавчої влади у сфері земельних відносин. У випадку, якщо коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки буде меншим, або дорівнюватиме одиниці, розмір орендної плати збільшується на 2 % у порівнянні з попереднім роком.

У відповідності до п. 4.4 Договорів орендна плата за користування земельною ділянкою, що передана в оренду за цим договором, сплачується орендарем щорічно в наступному порядку: перший платіж - 50% орендної плати за поточний рік сплачується до 31 травня поточного року; другий платіж - 50 % орендної плати за поточний рік сплачується до 31 грудня поточного року.

Позивач зазначав, що за вищенаведеними умовами Договорів загальна сума щорічної орендної плати за передані в оренду земельні ділянки за 2022 рік, з урахуванням курсу гривні відносно до долара США (36,5686 грн), становить: за договором № ІП-8 від 09 березня 2021 року - 448,33 доларів США, що еквівалентно 16394,84 грн; за договором № ІП-В5 від 17 березня 2021 року - 470,76 доларів США, що еквівалентно 17215,00 грн, за договором № ІП- В2 від 17 березня 2021 року - 546,92 доларів США, що еквівалентно 20000, 00 грн, за договором № ІП-В4 від 17 березня 2021 року - 499,88 доларів США, що еквівалентно 18279, 81 грн, за договором № ІП-В3 від 17 березня 2021 року - 439,38 доларів США, що еквівалентно 16067, 47 грн.

Разом з тим, через невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договорами щодо здійснення орендної плати, 03 листопада 2022 року договори було розірвано, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

За вказаних обставин, позивач просить стягнути з відповідача основну заборгованість за договорами оренди, яка станом на 20 грудня 2022 року становить 81571, 98 грн, з яких: 43978, 59 грн - перший платіж, який відповідач мав би здійснити до 31 травня 2022 року; 37592, 65 грн - другий платіж (з 01 червня 2022 року по 03 листопада 2022 року).

Крім того, позивач зазначав, що відповідно до положень п. 10.5 Договорів та ст. 625 ЦПК України відповідач зобов`язаний сплатити позивачу штраф у розмірі 178553,06 грн, 3 % річних у розмірі 733,78 грн та встановлений індекс інфляції у розмір 4573,52 грн.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 29 травня 2023 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київхліб агро» про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київхліб агро» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами оренди землі в розмірі 81571, 24 грн, штраф за прострочення строків перерахування орендної плати в розмірі 8157,12 грн, три проценти річних у розмірі 733,78 грн та інфляційні втрати у розмірі 4573, 52 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київхліб агро» на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 950, 36 грн (т. 1, а.с. 185-188).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, отримавши від позивача в користування земельні ділянки, не виконує взяті на себе зобов`язання щодо сплати орендної плати, у зв`язку з чим з нього на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договорами оренди земельних ділянок у розмірі 81571,24 грн, а також відповідно до вимог ст. 625 ЦК України 3 % річних від простроченої суми бору за період з 01 червня 2022 року по 20 грудня 2022 року у розмірі 733,78 грн та інфляційні втрати за період з 01 червня 2022 року по 30 листопада 2022 року у розмірі 4573,52 грн. Разом з тим, встановивши, що штраф за своєю правовою природою носить одноразовий характер, що виключає неодноразове нарахування даного штрафу при триваючому порушенні, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу за прострочення строків перерахування орендної плати у розмірі 8157,12 грн (10 % від суми боргу 81571,24 грн).

30 травня 2023 року до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про долучення доказів на підтвердження понесених судових витрат та стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі 42500,00 грн (т. 1, а.с. 190,191).

20 червня 2023 року до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 42500,00 грн (т. 1, а.с. 207).

Додатковим рішенням Бородянського районного суду Київської області від 29 червня 2023 року стягнуто з ТОВ «Київхліб агро» на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат по наданню правничої допомоги 15216, 78 грн (т. 1, а.с. 210, 211).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 29 травня 2023 року в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення з ТОВ «Київхліб агро» штрафу за прострочення строків перерахування орендної плати в розмірі 170395, 94 грн та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ТОВ «Київхлвіб агро» на користь ОСОБА_1 штраф за прострочення строків перерахування орендної плати в розмірі 178553,06 грн; скасувати додаткове рішення Бородянського районного суду Київської області від 29 червня 2023 року в частині відмови у стягненні понесених судових витрат на правову допомогу у розмірі 27283, 22 грн та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з ТОВ «Київхліб агро» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 42500 ,00 грн (т. 2, а.с. 1-4).

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, чинних на час укладення договорів оренди земельної ділянки, оскільки судом не було враховано ст. 546 ЦК України та п. 10.5 Договорів, яким чітко передбачено, що штраф у розмірі 10 % від щорічного розміру орендної плати сплачується за кожні 10 календарних днів прострочення окремо.

При цьому, зазначає, що судом першої інстанції взагалі не обґрунтовано таке суттєве зменшення розміру штрафних санкцій, що підлягають стягненню, а також не враховано висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 31 березня 2020 року, про те, що для стягнення штрафних санкцій кредитору, по суті, потрібно довести факт прострочення, а заперечення вини покладається на боржника.

Крім того, позивач не погоджується з додатковим рішенням суду першої інстанції, яким вирішено питання розподілу судових витрат, оскільки наявні у матеріалах справи документи належним чином підтверджують надання адвокатом АО «ІНТЕРАКЦІО» Коломієць Т.М. правової допомоги у даній справі на суму 42500,00 грн.

Також не погодився з рішенням суду першої інстанції відповідач. В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також неврахування обставин, які мають значення для справи, просить скасувати основне та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нові судові рішення, якими відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 42500, 00 грн (т. 2, а.с. 13-20).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення наступних обставин в їх сукупності:

- згідно з наявними у матеріалах справи листами-вимогами договори оренди були розірвані позивачем 16 вересня 2022 року, а не 03 листопада 2022 року, як на це вказує позивач;

- нарахування інфляційних втрат за період дії договорів оренди землі є прямо неправомірним, адже інфляційні втрати нараховуються на нормативно грошову оцінку, яка, у свою чергу, є базою для розрахунку орендної плати;

- строк оплати за договорами оренди щодо другого платежу не настав, адже строк оплати був зазначений в договорах оренди землі до 31 грудня відповідного року, а на момент подання до суду першої інстанції позову такий момент був відсутній через дострокове розірвання договорів оренди землі, що, відповідно вказує на безпідставність позовних вимог, зокрема в частині другого платежу та похідних від нього нарахувань, штрафу, 3 % річних, інфляційних втрат;

- орендна плата за договорами землі тарифікується як річна, тому стягнення річної плати при достроковому припиненні (розірванні) договорів оренди є безпідставними;

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу в частині оскарження додаткового рішення, відповідач посилався на неврахування судом першої інстанції того, що на момент складення та подання позову, сторона позивача мала об`єктивну можливість подати договір про надання професійної правничої допомоги, однак, всупереч норм цивільного судочинства, такий доказ не подали, як і не подали клопотання про поновлення строку для подання такого доказу.

30 жовтня 2023 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу позивача, зміст якого дублює апеляційну скаргу відповідача на рішення та додаткове рішення суду першої інстанції (т. 2, а.с. 64-70).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що датою розірвання договорів є саме дата реєстрації припинення права оренди - 03 листопада 2022 року, що підтверджується повідомленнями та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. При цьому, зазначає, що у договорах оренди землі жодним чином не встановлено, що за прострочення зобов`язання з боку відповідача позивач не має права нараховувати встановлений індекс інфляції за весь час такого прострочення. Щодо доводів відповідача про незаконність додаткового рішення зазначає, що, керуючись ч. 8 ст. 141 ЦПК України, 31 травня 2023 року (на наступний день після винесення рішення по суті справи) представником позивача було надано до суду заяву про долучення доказів на підтвердження понесених судових витрат та стягнення понесених судових витрат на правову допомогу (т.2, а.с. 83-85).

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між позивачем та ТОВ «Київхліб арго» було укладено договори оренди землі, за якими ОСОБА_1 передав відповідачу в строкове платне користування належні йому земельні ділянки - цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що розташовані на території Новогребельської сільської ради Бородянського району Київської області, а саме: за Договором № ІП-8 від 09 березня 2021 року - земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0030, площею 2,3588 га; за Договором № ІП-В5 від 17 березня 2021 року - земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0050, площею 2,4768 га; за Договором № ІП-В2 від 17 березня 2021 року - земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0064, площею 2,8775 га; за Договором № ІП-В4 від 17 березня 2021 року - земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0072, площею 2,6300 га; за Договором № ІП-В3 від 17 березня 2021 року - земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0154, площею 2,3117 га, зі строком дії до 31 грудня 2028 року (т. 1, а.с. 7-20).

Відповідно до умов п. 4.1 вказаних договорів відповідач зобов`язався за користування цими земельними ділянками сплачувати позивачу щорічну орендну плату у розмірі: за договором № ІП-8 від 09 березня 2021 року - 12179,22 грн., що еквівалентно 439,54 доларів США; за договором № ІП-В5 від 17 березня 2021 року - 12762,38 грн, що еквівалентно 461,53 доларів США; за договором № ІП-В2 від 17 березня 2021 року - 14826,58 грн, що еквівалентно 536,18 доларів США; за договором № ІП-В4 від 17 березня 2021 року - 13551,79 грн, що еквівалентно 490,07 доларів США; за договором № ІП-В3 від 17 березня 2021 року - 11911,66 грн, що еквівалентно 30,76 доларів США.

Як передбачено п.п. 4.2, 4.3 Договорів, якщо на дату виплати орендної плати офіційний курс гривні відносно до долара США зміниться, то в порівнянні з офіційним курсом НБУ станом на дату укладення цього договору, орендна плата збільшується орендарем пропорційно зміни курсу гривні відносно до долара США без внесення змін та підписання додаткових угод до цього Договору та виплачується з урахуванням зміни вказаного курсу. Орендна плата щорічно автоматично збільшується на коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки для сільськогосподарських угідь, опублікований центральним органом виконавчої влади у сфері земельних відносин. У випадку, якщо коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки буде меншим, або дорівнюватиме одиниці, розмір орендної плати збільшується на 2 % у порівнянні з попереднім роком.

У відповідності до п. 4.4 Договорів орендна плата за користування земельною ділянкою, що передана в оренду за цим договором, сплачується орендарем щорічно в наступному порядку: перший платіж - 50% орендної плати за поточний рік сплачується до 31 травня поточного року; другий платіж - 50 % орендної плати за поточний рік сплачується до 31 грудня поточного року.

Згідно з п. 4.7 Договорів форма розрахунку по орендній платі - грошова, безготівковим способом з дотриманням вимог чинного законодавства України на банківський рахунок орендодавця, вказаний у реквізитах цього договору, або інший банківський рахунок, вказаний орендодавцем у письмовій заяві. Розмір орендної плати збільшується у випадку, передбаченому п. 4.2 цього Договору.

Відповідно до п. 8.4 Договорів орендар земельної ділянки зобов`язаний, серед іншого, своєчасно сплачувати орендну плату, визначену в Договорі, за несвоєчасну сплату орендної плати - нести відповідальність у розмірі, визначеному цим Договором.

Згідно з п. 10.1 Договорів, у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором, сторона несе відповідальність, встановлену чинним законодавством та цим Договором.

Як зазначено у п. 10.5 Договорів, у разі прострочення строків перерахування орендарем (як повністю, так і частково) будь-кого з платежів, передбачених договором, орендар зобов`язаний самостійно сплатити штраф у розмірі 10% від щорічного розміру орендної плати за об`єкт оренди протягом дня наступного, що іде за останнім днем строку/терміну на здійснення платежу. Штраф сплачується за кожні 10 (десять) календарних днів прострочення окремо. Сторони домовилися, що передбачена в цьому пункті санкція є спеціальним видом забезпечення виконання згідно п. 2 ст. 546 ЦК України.

У відповідності до п. 9.3 Договорів орендодавець має право на розірвання цих договорів в односторонньому порядку у випадку несплати, прострочення сплати орендної плати орендарем та/або будь-яких інших платежів згідно цих договорів, у випадку використання ділянки з порушенням п. 5.1 договорів та/або погіршення її стану, якщо орендар не виправить вказані порушення протягом одного місяця з моменту надіслання орендодавцем орендарю повідомлення про виявленні порушення в письмовій формі. Договір вважається розірваним з моменту направлення повідомлення про розірвання орендарю, яке надсилається після спливу строку на виправлення порушень.

19 вересня 2022 року позивачем було направлено на адресу відповідача листи-вимоги від 16 вересня 2022 року, в яких він вимагав негайно виконати свої зобов`язання, передбачені п. 4.4 вищенаведених договорів оренди землі, та перерахувати суму заборгованості, яка складається з суми неоплаченої орендної плати та штрафу, на рахунок орендодавця. Також, у цих листах-вимогах зазначено, що у зв`язку з достроковим розірванням Договору оренди землі у строк протягом 5 календарних днів з дати отримання даного листа повернути орендодавцеві земельну ділянку у стані, придатному для використання за цільовим призначенням, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду (т. 1, а.с. 33-48).

Факт отримання вказаних листів-вимог від 16 вересня 2022 року та невиконання вимог позивача відповідачем не заперечується.

29 жовтня 2022 року позивачем було направлено на адресу відповідача повідомлення від 26 жовтня 2022 року про розірвання вищенаведених договорів оренди, в яких позивач повідомив, що на підставі спливу місячного строку на виправлення порушень, договори оренди є розірваними (т. 1, а.с. 21-27). Відповідач не заперечує отримання вказаних повідомлень позивача.

Згідно з Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 08 листопада 2022 року було зареєстровано припинення права оренди вищенаведених земельних ділянок відповідачем. Підстави: лист-вимога від 16 вересня 2022 року, повідомлення про розірвання договору оренди від 26 жовтня 2022 року (т. 1, а.с. 28-32).

Відповідно до розрахунку позивача, виходячи з умов договорів, заборгованість відповідача становить:

- зі сплати орендної плати за період з 01 січня 2022 року по 31 травня 2022 року складає 43978,59 грн;

- зі сплати орендної плати за період з 01 червня 2022 року по 03 листопада 2022 року - 37592, 65 грн;

- штраф за прострочення сплати орендної плати - 178553,06 грн;

- 3 % річних за період з 01 червня 2022 року по 20 грудня 2022 року - 733,78 грн;

- втрати від інфляції за період з 01 червня 2022 року по 30 листопада 2022 року - 4573, 52 грн (т. 1, а.с. 3, 4, 6).

Відповідно до положень ч.1 ст.93 ЗК України, ст.1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння та користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та інших видів діяльності.

За змістом ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її виплати, відповідальності за її несплату.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (стаття 21 Закону).

За нормами ст.ст.24, 25 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Як передбачено ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як передбачено ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

У відповідності до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В порядку ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання, а саме: боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 вказала на те, що пеня може обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання не лише за кожен день прострочення виконання, а й місяць (правова позиція).

У постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 25 липня 2018 у справі № 922/4400/17 суд касаційної інстанції дійшов висновку, що розмір погодженої сторонами у мировій угоді штрафної санкції, обрахованої у відсотковому розмірі за кожен місяць прострочення, відповідає поняттю «пеня». Зазначення в мировій угоді неустойки (пені) як штрафу не перетворює її в штраф і не є підставою для відмови у стягненні неустойки (пені) у разі прострочення виконання зобов`язання (сплати коштів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц вказано на те, що положеннями статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (див., зокрема, постанови Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16, від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17).

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19)).

Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду у Постанові від 19 серпня 2022 року у справі №908/2287/17 зазначила, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 926/2343/16, від 16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18 та від 25 листопада 2021 року у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

З наведених обставин справи вбачається, що між сторонами було укладено п`ять договорів щодо оренди земельних ділянок із визначенням: строків дії договорів, орендної плати у грошовій одиниці України із зазначенням еквіваленту до іноземної валюти та строків її виплати, відповідальності за порушення договірних зобов`язань у вигляді штрафу.

Встановивши, що невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань щодо сплати орендної плати за користування земельними ділянками зумовило порушення відповідачем майнових прав позивача, котрий вчасно не отримав грошові кошти, на які розраховував, а саме орендну плату у загальному розмірі 81571, 24 грн, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договорами оренди у розмірі 81571,24 грн.

Посилання відповідача, як на підставу для звільнення його від сплати орендної плати, на те, що договори були достроково розірвані до закінчення календарного 2022 року, колегія суддів відхиляє, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази як щодо повернення земельних ділянок позивачу до чи після 03 листопада 2022 року, так і щодо невикористання їх відповідачем. Сам по собі факт розірвання договорів не впливає на зобов`язання відповідача сплачувати орендну плату в межах дії укладених між сторонами договорів.

Твердження відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув річну плату при достроковому розірванні договорів оренди, колегія суддів вважає помилковим, адже, як вбачається, позивачем розраховано, а судом стягнуто заборгованість за договорами оренди в межах їх дії, а саме: з моменту укладення до моменту їх припинення 03 листопада 2022 року.

Посилання відповідача на введення в Україні воєнного стану з 24 лютого 2022 року, як на форс мажорні обставини не може бути прийнято до уваги суду з огляду на наступне.

Так, сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати. Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних.

Стороною відповідача не було надано доказів видачі сертифікату торгово-промисловою палатою за їх зверненням, як і інших доказів, які свідчили б про неможливість використання земельних ділянок позивача у зв`язку із введення воєнного стану в Україні.

Умовами договір було визначено, що у разі прострочення строків перерахування орендарем будь-кого з платежів, передбачених договором, орендар зобов`язаний самостійно сплатити штраф у розмірі 10% від щорічного розміру орендної плати за об`єкт оренди протягом дня наступного, що іде за останнім днем строку/терміну на здійснення платежу. Штраф сплачується за кожні 10 (десять) календарних днів прострочення окремо. Сторони домовилися, що передбачена в цьому пункті санкція є спеціальним видом забезпечення виконання згідно п. 2 ст. 546 ЦК України

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або несвоєчасне виконання обов`язку. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга, третя статті 549 ЦК України).

Отже на законодавчому рівні надані визначення штрафу та пені як різновидів неустойки. Відповідно кваліфікуючими ознаками штрафу є: а) можливість встановлення за майже будь-яке порушення зобов`язання: невиконання або неналежне виконання (порушення умов про кількість, якість товарів, робіт (послуг), виконання зобов`язання неналежним способом тощо); б) обчислення у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. В свою чергу пеня як різновид неустойки характеризується такими ознаками: а) застосування виключно у грошових зобов`язаннях; б) можливість встановлення тільки за такий вид порушення зобов`язання, як прострочення виконання (порушення умови про строки); в) обчислення у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання; г) триваючий характер - нарахування пені за кожний день прострочення.

Враховуючи правові позиції викладені Верховним Судом, слід зробити висновки, що пеня може обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання не лише за кожен день прострочення виконання, а й місяць (правова позиція), а визначення сторонами неустойки (пені) як штрафу не перетворює її в штраф і не є підставою для відмови у стягненні неустойки (пені) у разі прострочення виконання зобов`язання (сплати коштів).

Таким чином, встановивши, що за своєю правовою природою визначена сторонами неустойка передбачає обчислення у відсотках від суми річного розміру орендної плати, яка нараховується за кожні 10 днів прострочення виконання зобов`язання зі сплати орендної плати, цей вид неустойки фактично є пенею.

А отже не можна погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що визначений сторонами штраф, як вид неустойки, носить одноразовий характер, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає штраф за прострочення строків перерахування орендної у розмірі 10% від суми боргу 81571, 24 грн, що становить 8157, 12 грн.

Позивачем визначений розмір неустойки становить 178553,06 грн, який нарахований у розмірі 10% від суми річного розміру орендної плати, за період з 01 червня 2022 року по 20 грудня 2022 року, який відповідає умовам договорів, який як сума неустойки незалежно від суми простроченого платежу нараховується від суми річної орендної плати, за кожні 10 днів прострочення до дня визначеного позивачем в позові - 20 грудня 2022 року. З матеріалів справи вбачається, і відповідачем не заперечується невиконання ним обов`язку щодо здійснення оплати у розмірі 50 % орендної плати до 31 травня 2022 року і сплати орендної плати на час розірвання договору, тобто до 03 листопада 2022 року.

Однак, розмір неустойки значно перевищує суму основного зобов`язання. А отже на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Сторона відповідача заявляючи в суді першої інстанції, зокрема, про застосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України вказувала на введення в Україні воєнного стану з 24 лютого 2022 року, про інші обставини, які мають істотне значення для зменшення розміру неустойки, не заявляла і не надала суду доказів.

Проте апеляційний суд враховуючи характер спірних правовідносин, характер правопорушення, особу відповідача, який є юридичною особою власником, якого є інша юридична особа, а також враховуючи, що порушення відбулось в період введення в Україні воєнного стану, вважає що розмір неустойки може бути зменшений до суми 40000,00 грн, що відповідає принципам розумності і справедливості.

А отже доводи апеляційної скарги позивача є такими, що знайшли своє підтвердження частково.

У зв`язку з наведеним апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення неустойки може бути змінено, так як суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення суми такої неустойки, проте не вірно визначив її правову природу і суму, що підлягає до стягнення.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги відповідача про безпідставне стягнення судом першої інстанції інфляційних втрат та трьох відсотків річних апеляційний суд виходить з наступного.

Як же вказано вище положеннями статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. При цьому визначені у цій статті 3% річних і інфляційні втрати носять компенсаторний характер і не є різновидом неустойки, а отже можуть застосовуватись

Позивачем здійснений розрахунок і судом першої інстанцій він прийнятий до уваги, згідно з яким сума інфляційних втрат та трьох процентів річних нарахована на суму заборгованості за першим платежем, а саме на суму 43978, 59 грн за період з 01 червня 2022 року по 20 грудня 2022 року і становить: сума інфляційних втрат - 4573,52 грн; сума 3 % річних - 733,78 грн.

Однак, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

У цій справі в укладених між сторонами договорах розмір орендної плати виражений в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, а при визначенні суми заборгованості з орендної плати застосований еквівалент іноземної валюти. А отже правові підстави для нарахування і стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України відсутні. Наявні лише підстави для стягнення 3 % річних сума яких визначена позивачем у розмірі 733, 78 грн.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних від простроченої суми богу за період з за період з 01 червня 2022 року по 20 грудня 2022 року у розмірі 733, 78 грн. Однак, помилковим є висновок суду першої інстанції про стягнення інфляційних втрат за період з 01 червня 2022 року по 20 грудня 2022 року у розмірі 4573,52 грн, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

За вказаних обставин, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції недостатньо повно та всебічно розглянув справу, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати та 3 % річних підлягає залишенню без змін, в частині стягнення неустойки підлягає зміні в мотивувальній частині і в резолютивній частині із визначенням розміру неустойки в сумі 40000,00 грн, в частині стягнення інфляційних втрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Враховуючи наявні підстави для змінити і скасування рішення суду першої інстанції та збільшення у зв`язку з цим розміру задоволених позовних вимог, в порядку ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд змінює і рішення суду першої інстанції в частині визначення суми судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки розмір задоволених позовних вимог становить: 81571,24 грн сума заборгованості орендної плати, 40000,00 грн сума неустойки, 733,78 грн три відсотка річних, що у сумі становить 122485,02 грн, що є пропорційним 46% заявлених позовних вимог, то сума судового збору, що підлягає до стягненню має становити 1221,00 грн.

Перевіряючи доводи обох апеляційних скарг в частині оскарження додаткового рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходить з такого.

З матеріалів справи вбачається, що 30 травня 2023 року позивачем на підтвердження понесених ним у суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 42500, 00 грн було надано до суду наступні докази: копію договору про надання правової допомоги № 240-АО/2022 від 28 грудня 2022 року, укладеного між ОСОБА_1 та АО «Інтеракціо»; копію додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги № 240-АО/2022 від 28 грудня 2022 року - Розцінки за послуги з надання правової допомоги; копію Акту про виконання робіт (надання послуг) до Договору про надання правової допомоги № 240-АО/2022 від 29 травня 2023 року на загальну суму 42500,00 грн; копію детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом АО «Інтеракціо» Коломієць Т.М., необхідних для надання правової допомоги у цивільній справі № 939/38/23; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, видане на ім`я Коломієць Т.М., копію Ордеру на надання правничої допомоги серії № 1326938 від 28 грудня 2022 року (т.1, а.с. 192-201).

Отже, враховуючи те, що рішення по справі було ухвалено судом першої інстанції 29 травня 2023 року, а вищенаведені докази подані до суду 30 травня 2023 року, позивачем було дотримано передбачені ч 8 ст. 141 ЦПК України строки для подання таких доказів.

У свою чергу, представником відповідача було подано клопотання про зменшення розміру судових витрат, мотивоване тим, що заявлений позивачем розмір судових витрат у суді першої інстанції не є співмірним із складністю справи, а також становить половину розмірі суми, що підлягає стягненню за рішенням суду, тобто не відповідає критеріям, визначеним ч. 4 ст. 137 ЦПК України. При цьому, представник відповідача зазначав, що оскільки позов задоволено частково, на сторону відповідача не може бути покладено повну суму заявлених витрат. Також, представник відповідача зазначав, що сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку (т. 1, а.с. 203, 204).

В силу ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 28 грудня 2020 року по справі № 640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу адвокатом часу.

Разом з тим, за змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу слід враховувати висновки наведені у Постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 в яких, серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Таким чином, оскільки позов задоволено частково і про понесення витрат по наданню правничої допомоги представник позивача заявляв при подачі позову, а самі докази таких витрат були надані в порядку і строки визначені ч.1 ст. 141 ЦПК України, то вказані витрати позивача підлягають компенсації, але пропорційно до задоволених позовних вимог, як то вірно вказав суд першої інстанції.

Однак враховуючи, що апеляційний суду дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати та 3 % річних підлягає залишенню без змін, в частині стягнення неустойки підлягає зміні в мотивувальній частині і в резолютивній частині із визначенням розміру неустойки в сумі 40000,00 грн, в частині стягнення інфляційних втрати підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, то сума визначених судом першої інстанції витрат позивача на правову допомогу також підлягає зміні.

Оскільки розмір вимог, що підлягає до задоволення визначений апеляційним судом в розмірі : 81571,24 грн сума заборгованості орендної плати, 40000,00 грн сума неустойки, 733, 78 грн, що у сумі становить 122485,02 грн є пропорційним 46 % заявленим позовним вимогам, то стягненню з відповідача на користь позивача підлягає і відповідна сума витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, що становить 19550,00 грн (42500:100*46=19550).

З вищенаведеного вбачається, що доводи обох сторін у справі щодо неправильності рішення суду першої інстанції знайшли своє підтвердження частково. При цьому апеляційний суд погодився частково з доводами апеляційної скарги позивача щодо стягнення неустойки, але лише на суму 40000,00 грн, що становить 22 % від заявленої позивачем суми неустойки та погодився з доводами апеляційної скарги відповідача щодо неправомірного нарахування суми інфляційних втрат в розмірі 4573,52 грн, що становить приблизно 2% від суми вимог у задоволенні яких просив відмовити відповідач.

При зверненні з апеляційною скаргою позивачем було сплачено 2555,95 грн судового збору (т.2 а.с.7), а отже компенсації позивачеві підлягає сума витрат по сплаті судового збору в розмірі 562,31 грн.

Відповідачем при зверненні з апеляційною скаргою сплачено 3891,48 грн (т.2 а.с.62), а отже компенсації відповідачеві підлягає сума витрат по сплаті судового збору в розмірі 77,83 грн.

В порядку ч. 10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

А тому апеляційний суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає різниця у вказаних сумах, що становить 484,48 грн (562,31-77,83=484,48).

На стадії апеляційного перегляду справи стороною позивача в апеляційній скарзі вказано про очікуваний розмір витрат на правову допомогу в розмірі 25000,00 грн, проте відповідні докази наразі відсутні, а тому апеляційним суд позбавлений можливості вирішити це питання в цьому судовому рішенні.

Стороною відповідача про витрати на правову допомогу в суді першої та апеляційної інстанції заявлено не було.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Київхліб агро» -задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 29 травня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київхліб агро» про стягнення заборгованості з орендної плати та 3 % річних - залишити без змін.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 29 травня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київхліб агро» про стягнення неустойки - змінити в мотивувальній частині шляхом викладення мотивів в редакції цієї постанови та в резолютивній частині із визначенням розміру неустойки в сумі 40000 (сорок тисяч ) гривень.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 29 травня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київхліб агро» про стягнення інфляційних втрат - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 29 травня 2023 року в частині вирішення питання стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київхліб агро» на користь ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору - змінити визначивши суму в розмірі 1221 (одна тисяча сто двадцять одна) гривня.

Додаткове рішення Бородянського районного суду Київської області від 29 червня 2023 року - змінити, визначивши, що стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київхліб агро» на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат по наданню правової допомоги підлягає сума 19550 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київхліб агро» на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат по сплаті судового збору на стадії апеляційного перегляду справи 484 (чотириста вісімдесят чотири) гривні 48 копійок.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Київхліб агро», , місце знаходження: 01032 м. Київ, вул. Жилянська, 106-Б.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук