Справа № 373/733/24
Провадження №2-о/373/40/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року м. Переяслав

Суддя Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області Залеська А.О.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про встановлення факту самостійного виховання дітей віком до 18 років,

ВСТАНОВИВ:

Представника ОСОБА_1 - адвокат Трембіч А.Я. звернувся до суду з даною заявою, в якій просить встановити факт самостійного виховання ОСОБА_1 дітей віком до 18 років, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , є батьком двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані та постійно проживають у м. Києві, де навчаються у Київському ліцеї №100 (район «Поділ»). Заявник стверджує, що після розірвання шлюбу з матір`ю дітей ОСОБА_6 він проживає у м. Переяславі, де і працює та при цьому самостійно виховує дітей, проводить з ними весь свій вільний час, зокрема на вихідні привозить до м. Переяслава. 06.02.2024 ОСОБА_7 уклав з колишньою дружиною ОСОБА_3 (матір`ю дітей) договір про визначення місця проживання дітей, участь батьків у забезпеченні умов їх життя та умови здійснення ними права на особисте виховання дітей. Цим договором сторони дійшли згоди, що місцем постійного проживання дітей до досягнення кожним з них 14-річного віку визначається місце постійного проживання батька (у м. Києві). Також цим договором та окремою заявою матері передбачено, що батько самостійно несе та нестиме майновий тягар утримання дітей та фінансування їх потреб, а також батько є та залишається повністю відповідальним за виховання, розвиток та утримання дітей. Взяття на себе усіх обов`язків по вихованню та утриманню дітей ОСОБА_1 , пов`язано з тим, що мати ОСОБА_3 проживає у Федеративній Республіці Німеччина, де працює за контрактом, що вимагає від неї постійної присутності у місці роботи та включення у робочі процеси 24/7.

У заяві зазначається, що встановлення у судовому порядку факту виховання батьком дітей віком до 18 років має правове значення, оскільки шляхом надання відповідного судового рішення до Територіального центру комплектування та соціальної підтримки (ТЦКСП) він ( ОСОБА_1 ) на підставі абз.4 ч.1 ст. 23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» отримає право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, що також дозволить йому вільно перетинати кордон та поїхати з дітьми за кордон до їхньої матері, щоб вона мала можливість реалізувати своє право на спілкування з дітьми.

.Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд виходить з наступного.

Статтею 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно з положеннями частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ч.2, 3 ст. 11 ЦК України)

За зальним правилом ч.1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У свою чергу цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч.1 ст. 14 ЦК).

Частиною 4 статті 14 ЦК України визначено, що особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

У відповідності до статті 15 ЦК України: 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК. України)

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч.7 ст. 19 ЦПК).

Детальний аналіз вищенаведених норм матеріального та процесуального цивільного права дає підстави для висновку, що на звернення до суду в порядку, встановленому Цивільним процесуальним Кодексом, в тому числі і в порядку окремого провадження,має право кожна фізична особа у випадку порушенння, невизнання або оспорювання її особистих цивільних прав, свобод чи законних інтересів, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Відповідно до ч.1, п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Юридичні факти у цивільному законодавстві - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин.

Однак не всі життєві обставини є юридичними фактами в контексті цивільного законодавства. Життєві факти (обставини) стають юридичними фактами внаслідок визнання їх такими державою і закріплення в законі.

Згідно ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

За змістом ч.2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч.3 ст. 42 ЦПК України у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

З огляду на поняття цивільних відносин, неведене у ч.1 ст. 1 ЦК України, а також положення ст. 293 та ст. 315 ЦПК України слід зробити висновок, що заінтересованими особами у справах окремого провадження слід вважати таких осіб, які є учасниками правовідносин із заявником та для яких певний факт є безспірним, не має наслідком виникнення спору про право, а має юридичне (правове) значення та є обов`язковим для врахування при здійсненні заявником охоронюваних законом особистих прав та інтересів особи або створення умов для здійснення ним особистих немайнових чи майнових прав.

Отже, цивільне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих (суб`єктивних) чи майнових прав фізичних осіб, які відповідні особи реалізують у цивільних відносинах з іншими особами.

Спір про право характеризує такий стан відносин, коли між сторонами цих відносин існують певні розбіжності з приводу наявності, змісту та обсягу прав та обов`язків, здійснення яких неможливо без судового втручання.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції цивільного суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, тобто прав цивільного характеру;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Відповідні роз`яснення містяться у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі - постанова Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р.).

В заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, особа відповідно до вимог ст. 318 ЦПК України вказує мету встановлення юридичного факту, яка дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи зумовлює він правові наслідки, та які саме. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування.

Верховним Судом у постанові від 27.09.2023 у справі № 201/5972/22 зазначено наступне:

«У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України не є вичерпним.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт та чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18).

Отже, вирішуючи питання чи підлягає розгляду заява про встановлення факту в порядку цивільного судочинства (підвідомчість даної заяви суду), виходячи з мети встановлення відповідного факту, суд серед іншого повинен з`ясувати чи має цей факт юридичне значення для заявника в контексті його цивільних прав та обов`язків, тобто чи від встановлення відповідного факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав особи, тобто прав цивільного характеру.

Як стверджується в заяві, встановлення факту самостійного виховання дітей віком до 18 років потрібне заявнику ОСОБА_1 для отримання від Територіального центру комплектування та соціальної підтримки (ТЦКСП) права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». У свою чергу, як зазначає заявник, звільнення від військової служби, на підставі факту самостійного виховання дітей батьком надасть можливість йому вільно перетинами державний кордон.

За змістом статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Аналогічне положення міститься в Законі України «Про військовий обв`язок і військову службу»

У преамбулі Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначається, що цей Закон встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби (преамбула Закону).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (ст. 65 Конституції України).

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1. Закону)

Згідно з ч.9 ст. 1 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на відповідні категорії, серед яких: військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.

Відповідно до ст. 3 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Системний аналіз вищенаведених положень цивільного та спеціального (публічно-правового) законодавства, дає підстави для висновку, що обов`язок захисту Вітчизни не відноситься до категорії особистих цивільних обов`язків особи, а отже і право на звільнення від цього обов`язку не є цивільним правом, оскільки відповідні правовідносини виникають між громадянином та державою, вони регулюються не договором чи актами цивільного законодавства, а Конституцією України та прийнятими на її основі спеціальними законами України, що мають публічно правовий характер, зокрема: Законом «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом « Про військовий обв`язок і військову службу».

Статтею 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Таким чином, від факту самостійного виховання дітей віком до 18 років, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , в контексті мети, з якою заявник пов`язує цей факт, не залежить виникнення чи визнання, невизнаного того чи іншого цивільного права або інтересу особи, цей факт також не має наслідком звільнення ОСОБА_1 від цивільного обов`язку, які згідно з положеннями статей 13,14 ЦК України особа здійснює у межах наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Зазначене свідчить, що заява про встановлення факту самостійного виховання дітей віком до 18 років для цілей отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, а отже і скасування усіх мобілізаційних обмежень, в тому числі і щодо виїзду за межі України, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.09.2019 в справі 638/2304/17 зробив правовий висновок, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.

Окрім вищевикладених мотивів, заява про встановлення факту самостійного виховання одним з батьків дитини віком до 18 років не підлягає розгляду в окремому провадженні також з наступних підстав.

У цивільних правовідносинах факт самостійного виховання батьком (матір`ю) дитини, а отже і факт відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини особа може підтвердити судовим рішенням про позбавлення одного з батьків батьківських прав, визнання особи (батька/матері) недієздатною, оголошення одного з батьків безвістно відсутнім, рішенням органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з батьком (матір`ю), про відібрання дитини тощо. У таких випадках не підлягає окремому встановленню факт самостійного виховання дитини одним з батьків.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Права і обов`язки у кожного з батьків не тільки рівні, але і взаємні. Обоє батьків несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Водночас згідно ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків.

Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків ( ч.ч.1,2 ст. 152 СК України)

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Частиною 2 ст. 157 СК України визначено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно з ч. 4 ст. 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, згідно чинного законодавства права дитини забезпечуються виконанням батьківських обов`язків обома батьками.

З наведеного слідує, що повна відмова від виховання та утримання дитини одним з батьків, а також зняття з себе відповідальності за їх виховання, розвиток та утримання, суперечить цивільному законодавству, моральним засадам суспільства та порушує права дитини. Така відмова, навіть якщо з цим погодився і прийняв батько (матір) дитини, має ознаки нехтування одним з батьків своїми батьківськими обов`язками.

Як вбачається з Договору (п.6) від 06.02.2024, укладеного між заявником ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_3 (матір`ю), а також згідно заяви матері ОСОБА_3 (п.п.5,6), на які посилається заявник, сторони визначили місце проживання дітей за місцем його постійного проживання батька - у м. Києві та при цьому дійшли згоди, що батько дітей ОСОБА_1 здійснюватиме повне самостійне утримання та виховання дітей, а так само є та залишається повністю відповідальним за виховання, розвиток та утримання дітей.

Водночас, згідно з ч.1 ст. 203 та ч.1 ст. 628 ЦК України зміст правочину та, відповідно, умови договору - не можуть суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, суд не повноважний засвідчувати факт, що підтверджується умовами договору, а також в окремому судовому провадженні не може встановлюватись факт, який суперечать актам цивільного законодавства та/або моральним засадам суспільства.

За наявності у дитини обох дієздатних батьків, один з яких не виконує батьківських обов`язків і не має наміру їх виконувати, факт самостійного виховання дитини батьком (матір`ю), відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений у рішенні суду при вирішенні спору щодо позбавлення особи батьківських прав у порядку позовного провадження.

Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що у справах, які стосуються прав дитини на належне батьківське виховання, обов`язкову участь приймає орган опіки та піклування, який має подати суду висновок щодо розв`язання спору.

У постанові від 22.09.2022 в справі №462/5368/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу.

Також, чинним законодавством передбачена можливість звернення до державних органів та інших закладів чи установ від імені та в інтересах дитини одним із батьків, зокрема з тим, з ким вона проживає, при цьому додатково рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини не вимагається.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі одного з батьків у вихованні дитини наявністю рішення суду про встановлення факту, який просить заявник.

Крім цього, слід зазначити, що норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. У разі відмови заявнику в прийнятті певних документів, якими він підтверджує наявність відповідних обставин чи в прийнятті певного рішення, заявник має право оскаржити такі дії чи рішення до компетентного суду. А суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії державних органів щодо розгляду спірного питання. Тобто, вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про оскарження дій чи рішень щодо відмови державних органів у наданні соціальної пільги або незабезпечення соціальними гарантіями тощо, а не в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства.

Суд наголошує, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 р. в справі № 362/643/21) зазначено, що військова служба є різновидом публічної, тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів.

Міністерство оборони України, інші центральні органи виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, а також територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації (стаття 1 Закону України «Про оборону України»).

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Відповідно до частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини першої цієї статті).

Враховуючи, що між ОСОБА_1 та відповідним ТЦК та СП (якого заявник не вказав зацікавленою особою, хоча це випливає з мети встановлення факту) може виникнути спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, і не пов`язаний з виникненням чи реалізацією цивільних прав та обов`язків заявника, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір може стосуватися лише сфери публічно-правових відносин, а отже не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства. Це ж стосується і можливого спору з Державною прикордонною службою України в разі відмови заявнику у перетині державного кордону України, оскільки рішення органу Державної прикордонної служби України про відмову у перетині кордону є предметом самостійного оскарження, і такий спір також повинен розглядатися в рамках адміністративного судочинства.

Таким чином, за встановлених у цій справі обставин та мети подання заяви про встановлення факту самостійного виховання ним своїх малолітніх синів, заявлені ОСОБА_1 вимоги не є вимогами, які пов`язані із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав цивільно правового характеру, а тому не підлягають розгляду судом за правилами цивільного судочинства в порядку окремого провадження на підставі ст.ст. 293, 315 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст. 186, статтями 293, 315, 353, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про встановлення факту самостійного виховання дітей віком до 18 років.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Суддя А.О. Залеська