Справа № 643/3418/24
Провадження № 2-з/643/23/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2024 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі головуючого судді Крівцова Д.А., розглянувши без повідомлення учасників справи заяву адвоката Прокоп`єва Костянтина Євгеновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , інші особи, які можуть отримати статус учасника справи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, про забезпечення позову до подання позовної заяви

ВСТАНОВИВ

Адвокат Прокоп`єв К.Є. (представник заявників), який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_1 (заявники), до пред`явлення позову звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить:

-накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 22,9 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м. (Квартира);

-накласти арешт на автомобіль NISSAN NOTE, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (Автомобіль).

В обґрунтування заяви зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 Заявники є дітьми померлого ОСОБА_4 та спадкоємцями першої черги після смерті батька. 04.04.2024 заявники звернулися до приватного нотаріуса ХМНО Янової О.Є. із заявами про прийняття спадщини після смерті батька, у зв`язку з чим 04.04.2024 вказаним нотаріусом було відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_4 . За життя ОСОБА_4 були придбані Квартира та Автомобіль. Заявникам стало відомо, що їх батько ОСОБА_4 13.03.2024, тобто за 4 дні до своєї смерті, продав Квартиру та Автомобіль ОСОБА_3 , з якою з 2021 проживав однією сім`єю без шлюбу. ОСОБА_3 на даний час є власником Квартири та Автомобіля. ОСОБА_4 станом на час укладення договорів купівлі-продажу вказаного майна та по день своєї смерті знаходився на лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві Харківської обласної ради «Обласний клінічний спеціалізований диспансер радіаційного захисту населення» з діагнозом: карцинома шлунку; стан після 4 курсу паліативної хіміотерапії; ракова інтоксикація; поліорганна недостатність. Як вбачається з тексту договору купівлі-продажу Квартири, він посвідчений нотаріусом за адресою місця знаходження вказаного закладу охорони здоров`я. Договори купівлі-продажу Квартири та Автомобіля вчинені ОСОБА_4 під впливом тяжких для нього обставин, а саме з метою отримання коштів для лікування від онкології, та на вкрай невигідних умовах, оскільки вартість майна за договорами купівлі-продажу є значно нижчою за ринкову. У заявників наявні ключі від Квартири, Автомобіль знаходиться у заявників, що вказує на те, що спірне майно фактично не передавалось ОСОБА_3 , тобто вказані правочини були вчинені без настання реальних наслідків. В подальшому заявники планують звернутись до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу Квартири та Автомобіля.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Види заходів забезпечення позову визначені ч. 1 ст. 150 ЦПК України. До них в тому числі відноситься накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 22.02.2005 року у справі «Новоселецький проти України» зазначив, що стаття 1 Протоколу № 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення "Броньовський проти Польщі" [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004-...). У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення "Спорронг та Лонрот проти Швеції" ( 980_098 ), від 23 вересня 1982 року, серія А, N 52, стор. 26, п.69).

В рішенні від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право особи, захищене статтею 1 Першого протоколу, має бути виправданим. У цьому зв`язку Суд знову наголошує на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар" (див. рішення у справі Брумареску, п. 78).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.02.2020 по справі № 381/4019/18 висловила висновки щодо застосування норм права, згідно яких співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються позовні вимоги, суд установлює під час ухвалення рішення по суті спору, в зв`язку з чим відсутні підстави для відмови у вжитті заходів забезпечення позову з огляду на недоведеність або необґрунтованість заявлених позовних вимог. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову. При цьому забезпечення позову у вигляді арешту нерухомого майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав власника, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Вказаний вид забезпечення позову не впливає на матеріальний стан власника майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 25.09.2019 року по справі № 20/3560/18, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

У постанові від 09.06.2021 у справі № 646/5878/20 Верховний суд виснував, що «вимоги про … недійсність правочинів полягають у констатації цього факту, і таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню у подальшому та не залежить від наявності у позивача власності на вказаний житловий будинок. За вказаних обставин, вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони на відчуження предмету договору іпотеки не ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду по цій справі». Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 01.11.2021 у справі № 766/22071/18.

В постанові Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 361/6799/14-ц, предметом позовних вимог у якій є скасування державного акту про право власності на землю та визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд касаційної інстанції зазначив, що «позивачем заявлено вимоги про скасування державного акту про право власності на землю та визнання недійсним договору купівлі-продажу. Рішення суду на наслідками розгляду цих вимог не підлягає примусовому виконанню. Тому захід забезпечення позову у вигляді арешту земельної ділянки не є співмірним із заявленими позивачем вимогами; за таких обставин, судові рішення належить скасувати та в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити».

У постанові від 09.11.2022 у справі № 211/6285/20, предметом позову в якій є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, Верховний суд зазначив, що «при вирішенні заяви про забезпечення позову суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з позовними вимогами немайнового характеру і у випадку задоволення позову таке рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а тому запропонований позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_4 є неспівмірним із заявленими вимогами та неналежним засобом задля усунення ризику невиконання рішення суду в цій справі. З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення його позову шляхом накладення арешту на спірне майно, яке належить ОСОБА_4 , є помилковими та такими, що суперечать вимогам статей 149, 150 ЦПК України. Верховний Суд погоджується з доводами заявника про те, що застосовані судами попередніх інстанцій заходи забезпечення позову є неспівмірними з позовними вимогами ОСОБА_1 та не впливають на можливість виконання в майбутньому рішення суду. З урахуванням наведеного, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову».

У постанові Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 638/20248/19, предметом позову в якій були вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотеки нежитлових приміщень, суд касаційної інстанції зазначив, що «предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними договорів. В разі задоволення позову рішення суду не підлягатимуть примусовому виконанню, а тому суди помилково вважали, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Отже, такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі. За таких обставин судові рішення про заборону відчуження нерухомого майна підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні вимог заяви про забезпечення позову».

У постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 127/220/19, предметом позовних вимог в якій є скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, Верховний суд також зазначив, що «накладаючи арешт на квартиру, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що між сторонами виник спір та невжиття вказаних заходів забезпечення позову в разі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Колегія суддів вважає такі висновки помилковими, оскільки суди не врахували, що обраний позивачем вид забезпечення позову - «накладення арешту на квартиру» неспівмірний із предметом позову «про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності», який заявлений до державного реєстратора Вінницької філії КП «Агенція адміністративних послуг». За таких обставин ухвала та постанова судів попередніх інстанцій про накладення арешту на нерухоме майно підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову».

Аналогічні висновки щодо застосування норм права, а саме щодо відсутності підстав для вжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту майна або заборони його відчуження в справах, предметом позову в яких є вимоги немайнового характеру та рішення в яких у зв`язку з цим не підлягатимуть примусовому виконанню, викладені в постановах Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 755/5333/20, від 19.06.2019 у справі № 201/12570/18, від 05.04.2023 у справі № 638/2019/21.

Таким чином, Верховним Судом сформовано сталу та послідовну практику неможливості вжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту майна або заборони його відчуження в справах, у яких пред`явлені позовні вимоги немайнового характеру, зокрема про визнання недійними договорів купівлі-продажу майна, та рішення у яких не підлягають примусовому виконанню.

Суд під час розгляду даної справи не вбачає підстав для відступлення від вказаних висновків щодо застосування норм права Верховного Суду.

Повертаючись до обставин даної справи, суд констатує, що виходячи з доводів заяви про забезпечення позову, предметом майбутнього позову є вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу Квартири та Автомобіля, укладених між батьком заявників та ОСОБА_3 . Будь-яких інших вимог представником заявників не зазначено.

Вказані вимоги про визнанні недійними договорів купівлі-продажу Квартири та Автомобіля є вимогами немайнового характеру. У разі задоволення позовних вимог суд у відповідному рішенні лише здійснить констатацію факту недійсності вказаних договорів. Відповідне рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню. Крім того, суд звертає увагу, що виходячи із предмету майбутнього позову, в даній справі не вирішуватиметься питання про будь-які права заявників (право власності, інше речове право) на Квартиру та Автомобіль.

Ураховуючи наведене та вказані вище висновки щодо застосування норм права Верховного Суду, суд приходить до висновку щодо неспівмірності заходів забезпечення позову, які просить вжити представник заявників, тим позовним вимогам, з якими заявники будуть звертатись до суду.

Ураховуючи наведене, суд відмовляє у забезпеченні позову.

Керуючись ст. 149-153, 258-261, 353-354 ЦПК України

УХВАЛИВ

У задоволенні заяви адвоката Прокоп`єва Костянтина Євгеновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , інші особи, які можуть отримати статус учасника справи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Крівцов Д.А.