Справа № 495/84/24
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

21 березня 2024 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

судді Заверюха В.О., при секретарі Денисовій К.І.,

за участю: представника позивача адвоката Каланжова В.І., представника відповідача адвоката Клименко С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровському в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить: - визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 106,7 кв.м., житловою площею - 55,5 кв.м., літ.«а» - тамбур, літ.«Б» - сарай, літ.«В» - вбиральня, літ.«Г» - гараж, літ.«г» - підвал, шийка підвалу, №1-6 споруди та автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 - спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; - визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , який складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 106,7 кв.м., житловою площею - 55,5 кв.м., літ.«а» - тамбур, літ.«Б» - сарай, літ.«В» - вбиральня, літ.«Г» - гараж, літ.«г» - підвал, шийка підвалу, №1-6 споруди; - визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на частину земельної ділянки, площею 0,071 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:006:1086; - визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на частину автомобілю марки «Volkswagen Transporter», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Стислий виклад позиції позивача

06.06.1987 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 25.11.2002 року, актовий запис №212. У період шлюбу, а саме 16 червня 2017 року відповідач зареєстрував право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:006:1086, площею 0,071 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка відноситься до категорії земель для будівницитва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а підстава виникнення права власності - рішення Білгород-Дністровської міської Ради народних депутатів №293-XXII від 11.12.1997 року. Дана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.06.2017 pоку, індексний номер витягу 90154771. У 1990 році, на вказаній земельній ділянці сторонами по справі, як подружжям, за спільні кошти було побудовано житловий будинок за тією ж адресою, загальною площею - 106,7 кв.м., житловою площею - 55,5 кв.м.. У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підстава виникнення права власності на вказаний будинок є витяг з ДРРПНМ, серія та номер: 90154771 від 21.06.2017 року (право власності на земельну ділянку) та технічний паспорт від 26.10.2018 року. Оскільки житловий будинок побудовано в шлюбі, то дане нерухоме майно згідно ст.ст.60,61 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач зазначає, що зведення та будівництво житлового будинку проводилось в тому числі й за її кошти, отримані в якості заробітної плати. Так, на період будівництва вказаного об`єкту нерухомості позивач офіційно була працевлаштована та працювала на посаді інспектора по виплаті пенсій у Відділі соціального забезпечення Білгород-Дністровського райвиконкому та працювала до 2020 року в різноманітних установах та різних посадах. У 2013 році позивач отримала статус інваліда (безстроково), проте все одно працювала ще 7 років. Частка доходів позивача використовувалась на будівництво та оздоблення будинку, зазначене підтверджуються копією трудової книжки позивача та довідкою МСЕК. Також під час шлюбу сторонами, як подружжям було придбано автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який був зареєстрований на відповідача, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Отже, вказаний транспортний засіб також є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач зареєстрував за собою право власності на житловий будинок та транспортний засіб, проте воно придбане за спільні кошти подружжя та у період шлюбу, а тому є спільним майном подружжя та підлягає поділу в рівних частках.

Стислий виклад позиції відповідача

Обставини справи, які викладені у позові, є необгрунтованими, безпідставними та суттєво порушують права відповідача, позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення. Щодо поділу житлового будинку та земельної ділянки. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності земельна ділянка належить відповідачу на підставі рішення Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів, серія та номер: 293-XXII, видане 11.12.1997 року, тобто внаслідок її приватизації. Отже в силу приписів п.5 ч.1 ст.57 СК України є особистою власністю подружжя та не підлягає поділу. Доводи позивача про те, що будівництво житлового будинку проводилось в тому числі й за її кошти, отримані в якості заробітної плати, оскільки вона була офіційно працевлаштована, а у 2013 році отримавши статус інваліда (безстроково) проте продовжила працювала, як зазначає представник відповідача не співпадають з матеріалами справи, які позивач додала до позовної заяви, а саме: - у трудовій книзі позивача вказаний період зайнятості лише до 2003 року, що не узгоджується із ствердженням про робочий період у 2020 році; - позивач, отримавши статус інваліда, не надала доказів щодо продовження роботи після цього часового періоду; - важливим є той факт, що будинок був зареєстрований у 2018 році, коли, за відомостями з трудової книги, позивач вже не перебувала у стані зайнятості. Це може вплинути на обґрунтування позивача стосовно використання власних доходів на будівництво в той період. Щодо поділу транспортного засобу. Відповідно даних «Електроний кабінет водія» за критерієм П.І.Б. відповідача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жодних транспортних засобів за відповідачем не зареєстровано. Дійсно за час шлюбу подружжя придбали транспортний засіб «Volkswagen Transporter», 2008 року випуску, синього кольору, державний номер НОМЕР_1 , який був подарований та зареєстрований на доньку ОСОБА_3 у зв`язку з чим відсутній предмет позову щодо поділу транспортного засобу. У період з 1982 року по 2023 рік відповідач працює моряком, а тому під час своєї кар`єри відповідач пройшов через різні етапи в морській сфері, включаючи службу на торговельних суднах та багатофункціональних плавучих об`єктах. Зароблені кошти від його роботи були використані для утримання сімї, включаючи освіту дітей та забезпечення основних потреб, крім того, відповідач активно інвестував у будівництво власного житла, здійснюючи різноманітні ремонти та модернізації для створення комфорту.

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 05.01.2024 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 19.02.2024 року підготовче провадження по справі закрито та справа призначена до судового розгляду по суті.

Преставник позивача адвокат Каланжов В.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача адвокат Клименко С.Ю. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив відмовити.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно ст.81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, відзив, докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом та нормативно-правове обгрунтування

06.06.1987 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 25.11.2002 року, актовий запис №212.

Під час перебування у шлюбі, 16.06.2017 року ОСОБА_2 на підставі рішення Білгород-Дністровської міської Ради народних депутатів №293-ХХІІ від 11.12.1997 року зареєстрував право власності (в цілій частці) на земельну ділянку площею 0,071 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:006:1086, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №90154771 від 21.06.2017 року.

За час шлюбу подружжя Маніта за спільні кошти на земельній ділянці у 1990 році побудували житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 106,7 кв.м., житловою площею - 55,5 кв.м., літ.«а» - тамбур, літ.«Б» - сарай, літ.«В» - вбиральня, літ.«Г» - гараж, літ.«г» - підвал, шийка підвалу, №1-6 споруди.

12.11.2018 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 106,7 кв.м., житловою площею - 55,5 кв.м., літ.«а» - тамбур, літ.«Б» - сарай, літ.«В» - вбиральня, літ.«Г» - гараж, літ.«г» - підвал, шийка підвалу, №1-6 споруди на підставі Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №90154771 від 21.06.2017 року та технічного паспорту, серія та номер: б/н виданий 26.10.2018 року, видавний ФОП ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №145644189 від 16.11.2018 року.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовлений 26.10.2018 року ФОП « ОСОБА_5 », рік побудови житлового будинку 1990 рік.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Відповідно до статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №161/14048/19, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, враховуючи, що житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 106,7 кв.м., житловою площею - 55,5 кв.м., літ.«а» - тамбур, літ.«Б» - сарай, літ.«В» - вбиральня, літ.«Г» - гараж, літ.«г» - підвал, шийка підвалу, №1-6 споруди побудований під час шлюбу сторін, тому відповідно до вимог ст.ст.69, 71 СК України є спільним майном подружжя та таким, що підлягає поділу між подружжям в рівних частинах.

Доводи представника відповідача про те, що житловий будинок побудований за особисті кошти відповідача, а не за спільні кошти подружжя, є безпідставними, оскільки відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно.

Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.

Верховним Судом України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Враховуючи позицію, висловлену у постанові КЦС Верховного Суду 25.02.2019 р. у справі № 199/2099/17, про те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, в разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи вище наведе, суд дійшов висновку, що, оскільки позивач має право на визнання за нею права на частину житлового будинку, то вона набуває і права визнання за нею на частину земельної ділянки у розмірі частки права власності у спільному будинку.

З огляду на вказане, безпідставними є доводи представника відповідача про те, що земельна ділянка належить відповідачу та в силу приписів п.5 ч.1 ст.57 СК України є його осбистою приватною власністю та не підлягає поділу.

Крім того враховуючи, що спірне майно у вигляді транспортногозасобу марки «Volkswagen Transporter», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 набуте сторонами за час шлюбу, що не заперечувалось відповідачем, тому автомобіль також є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на частину автомобіля марки «Volkswagen Transporter», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

В розумінні статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України преставником відповідача доказів стосовно того що спірний транспортний засіб був подарований та зареєстрований на доньку ОСОБА_3 до суду не надано.

Висновки за результатами розгляду справи

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення поданого позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.4, 12-13, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності задовольнити в повному обсязі.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 106,7 кв.м., житловою площею - 55,5 кв.м., літ.«а» - тамбур, літ.«Б» - сарай, літ.«В» - вбиральня, літ.«Г» - гараж, літ.«г» - підвал, шийка підвалу, №1-6 споруди та автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 - спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Поділити об`єкти спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , який складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею - 106,7 кв.м., житловою площею - 55,5 кв.м., літ.«а» - тамбур, літ.«Б» - сарай, літ.«В» - вбиральня, літ.«Г» - гараж, літ.«г» - підвал, шийка підвалу, №1-6 споруди.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на частину земельної ділянки, площею 0,071 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:006:1086.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на частину автомобілю марки «Volkswagen Transporter», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Заверюха В.О.