Справа № 346/3312/23
Провадження № 22-ц/4808/564/24
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Баркова В.М., Луганської В.М.,

секретаря Гудяк Х.М.,

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене головуючою суддею Яремин М.П. 06 лютого 2024 року, повний текст якого складено 08 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: виконавчий комітет Матеївецької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: виконавчий комітет Матеївецької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що сторони перебували в шлюбі, у якому в них народились двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який вже повнолітній, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Рішенням Коломийського районного суду від 08.05.2014 року між сторонами розірвано, дітей залишено на вихованні позивача. Зазначає, що ще до розлучення відповідачка виїхала в Туреччину та з того часу свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дочки ОСОБА_5 . Всі ці роки позивач піклується про дочку самостійно, бере участь у її шкільному житті, вона росте в достатку та добробуті. Будь-яких перешкод чи заборони щодо побачень з дитиною відповідачці ніхто не чинить. Відповідачка в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, хоча працює за кордоном, отримує високі доходи, стан її здоров`я та матеріальне становище дають їй можливість сплачувати аліменти на утримання їхньої дочки.

Просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо дочки ОСОБА_5 та стягувати з відповідачки аліменти на утримання дитини в розмірі 3 000 грн щомісячно до досягнення останньою повноліття, вирішити питання судових витрат.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 06 лютого 2024 року позов задоволено частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їхньої неповнолітньої дочки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 2 500 грн щомісячно. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1 073, 60 коп. на користь держави. Рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

Не погодившись із вказаним рішенням в частині відмови в позовних вимогах про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення в оскаржуваній частині незаконним і необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також з недоведеністю обставин, які мають значення для справи. Вказує, що до позовної заяви долучались документи, які підтверджують факт ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які суд відхилив,а також не взяв до уваги показання свідків. Апелянт зазначає, що ОСОБА_3 не піклується про дочку, не забезпечує її матеріально, не спілкується з дочкою протягом останніх десяти років, що підтверджується доказами, наданими в суді першої інстанції. Рішенням виконавчого комітету Матеївецької сільської ради №17 від 29.12.2023 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо дочки ОСОБА_5 . Вважає, що суд не навів мотивів відхилення вказаного висновку.

Зважаючи на викладене, просить рішення Коломийського міськрайонного суду від 06 лютого 2024 року скасувати в частині відмови в задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити та позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач ОСОБА_3 та орган опіки та піклування правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляли, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання ОСОБА_3 не з`явилася, хоч судові повідомлення надсилались їй на останню відому судові адресу у встановленому законом порядку завчасно.

Представник Матеївецької сільської ради у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про причини суд не повідомив, про час і місце судового розгляду був повідомлений належно.

Отже, є правові підстави для розгляду справи за відсутності відповідача та представника третьої особи.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційну скаргу з наведених підстав підтримав, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в частині позбавлення відповідачки батьківських прав. Додатково зазначив, що на його думку, позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 буде відповідати інтересам неповнолітньої дитини. Це йому повідомив довіритель.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а також доказів на підтвердження винної поведінки матері та свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками щодо дочки, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, дійшов висновку про відмову у задоволенні цієї вимоги.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що стверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 22.08.2007 року (а.с. 8 ).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08.05.2014 шлюб між сторонами розірвано, неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено проживати з батьком (а.с. 9).

ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_1 та братом ОСОБА_4 згідно довідки № 195, виданої 13.06.2023 Матеївецькою сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області ( а.с. 10 ).

З акта обстеження фактичного місця проживання позивача в АДРЕСА_2 вбачається, за вказаною адресою проживають ОСОБА_7 ,; її син, ОСОБА_1 та онука ОСОБА_5 ; житлово-побутові умови задовільні, дитина забезпечена усім необхідним (а.с. 11).

Згідно з довідкою про участь батьків ОСОБА_5 у шкільному житті дитини №394, виданої 14.06.2023 року Замулинецьким ліцеєм Матеївецької сільської ради, ОСОБА_5 навчалася у вказаному навчальному закладі з 2013 по 2022 роки, батько дитини ОСОБА_1 спілкувався з педагогами, цікавився шкільним життям, бабуся дитини ОСОБА_7 також займалася вихованням дитини. Мати ОСОБА_3 контакту зі школою не підтримувала, із вчителями не спілкувалася, на батьківські збори та шкільні заходи не з`являлась, шкільним життям дитини не цікавилась (а.с. 12 ).

Відповідно до висновку, затвердженого рішенням Матеївецької сільської ради від 29.12.2023 року №174, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 91).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позивачем підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення особи батьківських прав, при тому, що це є крайнім заходом впливу, адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в її діях.

Крім того колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у вказаній справі ухвалено з урахуванням основних інтересів дитини, зокрема з умовою збереження її зв`язку із рідною матір`ю.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 654/1409/19 та від 16 грудня 2020 року у справі № 588/1781/19.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Натомість, апелянтом не надано належних та допустимих доказів, в розумінні статей 12, 81 ЦПК України, на підтвердження того, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки.

На думку колегії суддів, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції врахував, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері, так і для дитини. Місцевий суд правильно виходив з того, що відповідно до положень ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Однак, матеріали справи не містять доказів винних дій відповідачки та її свідомого нехтування своїми обов`язками, як матері дитини.

За правилами частини четвертої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України).

У висновку Матеївецької сільської ради від 29.12.2023 року №174 вказано, що ОСОБА_3 після виїзду за кордон займалася виключно своїм життям, перестала цікавитися дочкою, не виявляла жодного бажання займатися її вихованням, матеріальної допомоги на її утримання не надавала; батько вихованням та матеріальним забезпеченням дитини займається самостійно. Зі слів батька, мати не дарувала подарунків своїй дочці ні на день народження, ні на Миколая, а ні на Новий рік; коли дитина хворіла, мати її не провідувала, не цікавилася станом її здоров`я та не надавала жодної матеріальної допомоги на її лікування. На засідання комісії з питань захисту прав дитини ОСОБА_3 не з`явилася ( а.с. 92 ).

Суд першої інстанції надав правильну оцінку зазначеному висновку, визнавши його необґрунтованим, оскільки в ньому відсутні переконливі дані з посиланням на докази, які б свідчили про винну поведінку матері, свідомого нехтування нею своїми обов`язками щодо виховання дочки. Крім того, органом опіки і піклування не опитано думку дитини, яка досягла сімнадцятирічного віку та має право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі.

Верховний Суду у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позбавлення відповідачки батьківських прав не відповідає інтересам дитини ОСОБА_5 , яка має право на підтримання особистих контактів з обома батьками. Висновок органу опіки і піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. З огляду на це, суд першої інстанції правомірно не погодився з висновком, звернувши увагу на те, що він не містить переконливих аргументів щодо доцільності позбавлення ОСОБА_8 батьківських прав.

Не залишаючи поза критикою відсутність належної уваги дитині зі сторони матері, суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що в даному випадку підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні.

З урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновком судів першої інстанції про відмову в задоволенні позову щодо позбавлення відповідачки батьківських прав.

ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року).

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

Колегія суддів виходить з того, що судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав матері щодо неповнолітньої дитини є крайнім заходом впливу.

Також суд бере до уваги, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином дослідив та оцінив подані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_3 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав щодо дитини.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування по доводам апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381- 383, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 06 лютого 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Головуючий: В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков

В.М. Луганська

Повний текст постанови складено 08 квітня 2024 року.