Справа № 348/19/23
Провадження № 22-ц/4808/471/24
Головуючий у 1 інстанції Бурдун Т. А.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів: Мальцевої Є.Є.,

Луганської В. М.,

секретаря: Гудяк Х. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 11 грудня 2023 року в складі судді Бурдун Т. А., ухвалене в м. Надвірна Івано-Франківської області у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

У січні2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Позов обґрунтував тим, що 14 червня 2019 року приблизно о 19:30 год. відповідач ОСОБА_1 , перебуваючи на проїзній частині дороги в АДРЕСА_1 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер вчинюваних ним дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, кинув декілька разів каменем в ОСОБА_2 , спричинивши тілесні ушкодження у вигляді садна в ділянці лівої гомілки, синця правого стегна та синця лівої гомілки, що згідно висновку судово- медичної експертизи № 53 від 16 липня 2019 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.

За даним фактом 15 червня 2019 року було внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 200000470.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 19 серпня 2022 року, ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до відповідальності. При цьому цивільний позов ОСОБА_2 було залишено без розгляду, та роз`яснено їй право пред`явити позов аналогічний позов, в порядку цивільного судочинства.

Позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій зі сторони відповідача, вона перенесла значний моральний дискомфорт, який супроводжувався болісним відчуттям у тілі, пережила емоційний стрес, що посилювався почуттям розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги, страху за її життя та здоров`я. Наслідки пережитої травми призвели до появи негативних психоматичних психоемоційних змін: швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, реакції замикання, фіксованість на негативних переживаннях, насторога, невпевненість в собі, тривога з приводу майбутнього. Через неправомірні насильницькі дії зі сторони ОСОБА_1 потерпіла досі відчуває почуття приниженої гідності, образи, досади, обурення поведінкою винуватця, переживає щодо своєї репутації, відношення родини та близьких родичів до події.

У зв`язку з цим, ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача на її користь 30 000, 00 грн. відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 11 грудня 2023 рокупозовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в розмірі 5 000 грн. та судові витрати на правову допомогу у розмірі 1 500 грн., а всього стягнути 6 500 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1073,60 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів спричинення моральної шкоди позивачці, їх розмірів та того, що саме він спричинив їй тілесні ушкодження.

Також, зазначає, що суд у порушення вимог статті 81 ЦПК України дійшов помилкового висновку про те, що факт неправомірності дій апелянта є встановленим ухвалою Надвірнянського районного суду від 19 серпня 2022 року у справі № 238/1809/19, та додаткового доведення у ході розгляду цивільної справи не потребує. Адже, зі змісту даної ухвали вбачається те, що суд в процесі розгляду кримінального провадження не досліджував докази та не встановлював наявність вини ОСОБА_1 , а лише вирішив процесуальне питання закриття кримінального провадження.

Крім того, зазначає, що у висновку експерта № 53 від 16 липня 2019 року експерт вказує, що виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_2 , утворені від дії тупих предметів, могли утворитися, як при нанесенні ударів такими, так і ударах цими ділянками до таких. Тому, вважає, що позивачка отримала тілесні ушкодження внаслідок випадку, який не залежав від дій апелянта, та вирішила використати даний випадок для безпідставного стягнення коштів з апелянта та помсти на ґрунті тривалих неприязних відносин ніж ними.

Також зазначає, що визначений судом розмір моральної шкоди є завищеним. Судом не враховано, що позивачка не проходила будь яке лікування, її звичний спосіб життя не був порушений. Не враховано також те, що апелянт є хворим та не має можливості сплачувати кошти позивачці.

До того, оскільки ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи і має пільги, встановлені п. 9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», стягнення судом першої інстанції з нього судового збору в дохід держави є неправомірним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що рішення суду про часткове задоволення позову ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального права. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 11 грудня 2023 року без змін.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судовою повісткою та про причини неявки в судове засідання не повідомив, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_2 , яка просила залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Частково задовольняючи позов, суд виходив з принципу справедливості та розумності, факту завдання позивачці легких тілесних ушкоджень та часткового обґрунтування в ході розгляду справи обсягу перенесених нею моральних страждань. Виходячи з цього суд вважав, що заявлений розмір моральної шкоди в сумі 30 000 грн. є значно завищеним, а тому ця шкода підлягає до часткового відшкодування в розмірі, який суд за своїм внутрішнім переконання вважає достатнім в розмірі 5 000 грн.

З такими висновками суду не можна не погодитися.

Як встановлено судом, ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19 серпня 2022 року в справі № 348/1809/19 (провадження № 1-кп/348/54/22) ОСОБА_1 за його клопотанням звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності (а.с 22-24).

ОСОБА_1 звинувачувався в тому, що він 14 червня 2019 року приблизно 0 19 год. 30 хв. В с. Гвізд по вул. Молодіжній Надвірнянського району Івано-Франківської області на проїзній частині дороги під час конфлікту ОСОБА_3 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння кинув кілька разів каменем в останню, спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді садна в ділянці лівої гомілки, синця правого стегна та синця лівої гомілки.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ні дії (бездіяльність) га чи вчинені вони цією особою.

Закриття кримінального провадження, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, у зв`язку з чим позивач звернувся в порядку цивільного судочинства з відповідним позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки йому була заподіяна така шкода, внаслідок злочинних дій відповідача.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України (у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності) доктриною кримінального права визначено як нереабілітуючу підставу звільнення від кримінальної відповідальності.

Сам факт закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав свідчить про наявність складу злочину у тому діянні, в якому обвинувачується особа та вину цієї особи у вчиненні такого злочину.

У постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.

Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, вказав, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема у постанові від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно пункту 9 даної Постанови зазначено, що суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини вказує, що перше речення статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) вимагає від держав, серед іншого, запровадження законодавчих та адміністративних механізмів, спрямованих на забезпечення ефективного стримування загроз праву на життя у контексті як державної, так і приватної діяльності, під час здійснення якої право на життя може опинитися під загрозою (рішення у cправі «Енерюлдіз проти Туреччини»). Якщо порушення права на життя чи тілесну недоторканість не здійснюється навмисно, позитивне зобов`язання за статтею 2 Конвенції щодо створення ефективної судової системи не обов`язково вимагає надання кримінально-правового засобу правового захисту в кожному випадку (рішення у справі «Во проти Франції»).

Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивачів, ступінь важливості для їх предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які … зіткнулися з проблемами ... можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц роз`яснено: «У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий».

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність моральної шкоди, оскільки позивачка вимушена була терпіти фізичний біль через удари камінням, та обов`язку відповідача її відшкодувати.

Колегія суддів також погоджується із визначеною судом першої інстанції з врахуванням глибини, інтенсивності, характеру, тривалості перенесених позивачкою моральних страждань, істотності вимушених змін в організації життя позивачки, основоположних засад виваженості і справедливості сумою моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи щодо розміру стягнутої моральної шкоди зазначені висновки суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З доводами апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення судом першої інстанції з відповідача на користь позивачки судових витрат у справі також погодитися не можна, оскільки про те, що відповідач звільнений за законом від сплати судового збору, він у своєму відзиві на позовну заяву не зазначав, окремо з відповідним клопотанням до суду не звертався та відповідних доказів суду не надавав.

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. 374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду від 11 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2024 року.

Судді В. М. Барков

В. М. Луганська

Є. Є. Мальцева