ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2516/24 Справа № 204/4252/23 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шахтобудівельна компанія» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління Покровське (далі ПрАТ Шахтоуправління Покровське) про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 15 квітня 2020 року по 23 лютого 2023 року він перебував у трудових відносинах з ПрАТ Шахтоуправління Покровське, працюючи гірником підземним 3 розряду з повним робочим днем на підземних роботах по строковому договору. Під час виконання трудових обов`язків він отримав професійне захворювання: хронічна двобічна сенсоневральна проглухуватість з помірним ступенем зниження слуху (ІІІ ст.) за класифікацією ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий та нижньодольовий пневмофіброз. ЛН ІІ ст. (другого ст. (J41.0). Хронічна попереково-крижова радикулопатія в стадії неповної ремісії з легкими статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., ст.3, СН І ст.Ризик 3. На підставі цього, 16 лютого 2023 року йому вперше встановлено третю групу інвалідності за професійним захворюванням безстроково та 50 % втрати професійної працездатності, встановлено потребу в медикаментозному лікуванні.

Зважаючи на викладені обставини, позивач вважав, що діями відповідача йому завдано моральної шкоди, що виразилася в наступному: змінився нормальний образ життя, позбавлений можливості повноцінно спілкуватися зі своєю сім`єю, друзями, з цього приводу став дуже дратівливим, постійно турбують сильні болі, не може вести повноцінний спосіб життя, так як протягом тривалого часу відчуває фізичне страждання, обумовлені важкістю професійних захворювань, психологічний дискомфорт і значне порушення спокою. У зв`язку з одержанням інвалідності і втрати працездатності змінилися умови життя, що потягло за собою зниження життєвої активності, відчуває систематичне послаблення організму, що позбавляє нормального образу життя, активного спілкування з оточуючими, реалізації своїх здібностей, бажань. Визначаючи розмір моральної шкоди, позивач врахував ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме значне погіршення стану здоров`я та те, що професійна працездатність у зв`язку з професійним захворюванням втрачена на 50 %, визначення інвалідом третьої групи безстроково, та заподіяну йому моральну шкоду оцінив у 80 000,00 грн.

Ураховуючи викладене, позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача на його користь 80 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ Шахтоуправління Покровське на користь ОСОБА_1 7 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я без відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про скасування рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції в повній мірі не врахував характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечує проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив її залишити без задоволення.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в електронному суді.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 15 квітня 2020 року по 23 лютого 2023 року перебував у трудових відносинах з відповідачем ПрАТ Шахтоуправління Покровське, працюючи гірником підземним 3 розряду з повним робочим днем на підземних роботах (а.с.43-47).

Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) за формою П-4 від 13 січня 2023 року, затвердженого 16 січня 2023 року начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, ОСОБА_1 встановлено діагноз: хронічна двобічна сенсоневральна проглухуватість з помірним ступенем зниження слуху (ІІІ ст.) за класифікацією ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий та нижньодольовий пневмофіброз. ЛН ІІ ст. (другого ст. (J41.0). Хронічна попереково-крижова радикулопатія в стадії неповної ремісії з легкими статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., ст.3, СН І ст.Ризик 3 (а.с.28-31).

У пункті 18 вказаного акту зазначено, що причинами виникнення хронічного професійного захворювання є пил переважно фібро генної дії фактична величина 19,8 мг/м3, при нормативному значенні 2 мг/м3. Тривалість дії упродовж зміни 90,3%. Фактичні рівні звукового тиску, еквівалентні рівні шуму 85 дБА, при нормативному значенні 80 дБА.(а.с.30).

Також у пункті 12 вказаного акту зазначено, що професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи на підприємствах вугільної промисловості, а саме: 22 роки 9 місяців 7 днів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працював на підприємстві відповідача лише 2 роки 6 місяців 28 днів.

Згідно довідки серії 12 ААА №120239 від 16 лютого 2023 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, при первинному огляді ОСОБА_1 встановлено 50 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково, встановлено потребу у медикаментозному лікуванні (а.с.4-5).

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного хворого № 1154 від 27 листопада 2020 року, № 437 від 23 квітня 2021 року КНП «Покровська міська лікарня» Покровської міської ради Донецької області», встановлено, що ОСОБА_1 проходив лікування, а саме: з 17 листопада 2020 року по 27 листопада 2020 року Дз: хронічний бронхіт 2 ст. фаза загострення, дифузний пневмосклероз ДН -2 ст. Пневмоконіоз. Супутний: хронічний попереково-крижовий радикуліт (а.с.20-22); з 13 квітня 2021 року по 23 квітня 2021 року Дз: хронічний вертеброгений (остеохондроз поперекового відділу хребта, за даними Ро графії 2020 року) попереково-крижовий радикуліт з вираженим больовим, м`язово тонічним та лівобічним корінцевим синдромами, вираженим порушенням статико-динамічної функції хребта, ст.загострення). Супутний: Хронічний бронхіт 2 ст. дифузний пневмосклероз, ЛН 1-2 ст. (а.с.23-24).

Згідно медичного висновку Лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 21 грудня 2022 року № 1170 ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва академії медичних наук України», ОСОБА_1 було встановлено діагноз: хронічна двобічна сенсоневральна проглухуватість з помірним ступенем зниження слуху (ІІІ ст.) за класифікацією ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий та нижньодольовий пневмофіброз. ЛН ІІ ст. (другого ст.) (а.с.11).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність спричинення позивачу моральної шкоди, провини відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача та настанням у позивача негативних наслідків стійкої втрати професійної працездатності у загальному розмірі 50 %. Враховуючи тривалість строку знаходження у трудових відносинах з відповідачем, роботи більшої кількості часу на інших підприємствах з шкідливими умовами, а також обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили, суд стягнув компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди в розмірі 7 000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 3 Конституцією України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Частинами першою та третьою статті 13 Закону України Про охорону праці передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, прийнявши до уваги факт отримання ОСОБА_1 третьої групи інвалідності та втрати ним 50 % працездатності, врахувавши тривалість строку знаходження у трудових відносинах з відповідачем, роботи більшої кількості часу на інших підприємствах з шкідливими умовами, характер немайнових втрат позивача, глибину його фізичних та душевних страждань, погіршення його здібностей та позбавлення його певних можливостей їх реалізації, а також керуючись засадами розумності і справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, на рівні 7 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції в повній мірі не врахував характер та обсяг страждань, яких він зазнав, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував глибину та період фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати ним професійної працездатності, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, ступінь вини відповідача в спричиненні шкоди, та характер немайнових витрат, вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача в розмірі 7 000,00 грн.

У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості, суд апеляційної інстанції не бере до уваги з вищенаведених підстав.

Суд апеляційної інстанції не встановив підстав для збільшення визначеного судом першої інстанції розміру компенсації, враховуючи, що позивач працював на підприємстві відповідача лише 2 роки 6 місяців 28 днів.

Враховуючи наведене, а також те, що професійне захворювання позивача виникло під час його перебування у трудових відносинах з відповідачем, на якого законодавством покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, що потягнуло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало йому моральних страждань, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.

Приведені позивачем в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтами норм процесуального закону.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 29 березня 2024 року.

Судді: