Номер провадження: 22-ц/813/1264/24
Справа № 521/8257/22
Головуючий у першій інстанції Громік Д. Д.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Дячука Павла Михайловича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2023 року в цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, скасування реєстрації права власності та звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом знесення будинку,

ВСТАНОВИВ:

Одеська міська рада звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, скасування реєстрації права власності та звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом знесення будинку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 жовтня 2017 року державним реєстратором Іскровим О.В. прийнято рішення за індексним номером 37811559 про державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_2 на житловий будинок, загальною площею 296,1 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з. Вказане рішення державного реєстратора прийняте на підставі виписки з рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 04 квітня 1976 року, серія та номер: 214 та технічного паспорту, виготовленого 19 жовтня 2017 року ТОВ «ПРОМ БТІ». З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 20 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договори дарування (по 1/2 частині) житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою. На підставі вказаних договорів приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. прийнято рішення про державну реєстрацію права спільної часткової власності (по 1/2 частині) на житловий будинок, загальною площею 296,1 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з, за ОСОБА_1 . Однак, листом Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 13 червня 2019 року за вих. №2658-11.1-29 повідомлено, що в журналі реєстрації рішень виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих міста Одеси за 1976 рік рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих за вказаними вище реквізитами не існує. Крім того, листом КП «БТІ» Одеської міської ради від 11 вересня 2019 року за вих. №5881-02/184 повідомлено про відсутність станом на 31 грудня 2012 року реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 з. У зв`язку з вищевикладеним, Одеська міська рада вважає, що на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Одеси за адресою: АДРЕСА_1 з, відбулось самочинне будівництво житлового будинку загальною площею 296,1 кв.м, зареєстровано на нього право власності на підставі неіснуючого документа та відчужено іншій особі з порушенням вимог чинного законодавства. Дані обставини стали підставою для звернення до суду із вищевказаним позовом (т. 1, а.с. 1-18).

28 лютого 2023 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси вирішено позов Одеської міської ради задовольнити;

скасувати рішення державного реєстратора Іскрова О.В. від 27.10.2017 року за індексним номером 37811559, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20.11.2017 року, серія та номер: 475, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю.;

скасувати рішення державного реєстратора Мельник Т.І. від 17.05.2021 року за індексним номером 58171745, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з (РНОНМ: НОМЕР_2 );

визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20.11.2017 року, серія та номер: 476, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю.;

скасувати рішення державного реєстратора Мельник Т.І. від 17.05.2021 року за індексним номером 58171880, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 ) на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з;

зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 з шляхом знесення житлового будинку, загальною площею 296,1 кв.м;

стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 16 126,50 грн 50 коп. (т. 2, а.с. 76-83).

26 березня 2023 року через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат Дячук Павло Михайлович подав апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2023 року. Так, представник апелянта, виклавши фактичні обставини справи, зазначив, що суд першої інстанції не врахував той факт, що стороною позивача не доведено незаконність, підроблення або інше штучне походження саме того документу, на підставі якого було проведено державну реєстрацію, а саме виписки з рішення виконкому Ленінської райради від 04 квітня 1976 року №214. Також, представник апелянта вказує на те, що судом першої інстанції не взято до уваги встановлений факт іншим рішенням суду та ухвалено протилежне рішення по одним і тим самим спірним правовідносинам, щодо яких вже здійснювався судовий розгляд. Представник апелянта вважає, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного права. Крім того, на думку представника апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано не застосував строки позовної давності та не враховано той факт, що позивач не був стороною оскаржуваних правочинів та не мав прав та підстав звертатись до суду із відповідними позовними вимогами. З огляду на викладене в апеляційній скарзі, представник апелянта просив звільнити апелянта від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2023 року, застосувати строки позовної давності, постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а у випадку, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку про тотожність підстав та предмету спору та позовних вимог із підставами та предметом спору у справі №521/17457/18 закрити провадження за відповідними позовними вимогами (т. 2, а.с. 87-116).

24 травня 2023 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, в якому представник позивача просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін. Так, на думку представника позивача, всі доводи апеляційної скарги спрямовані на переоцінку доказів та обставин справи, а не на обґрунтування незаконності рішення. Представник позивача наголошує на тому, що засідання Виконкому за датою 04 квітня 1976 оку не проводилося та рішення не приймалися, тому посилання представника апелянта на існування виписки з технічними помилками є неспроможними. Крім того, представник позивача вважає, що оскільки позовні вимоги спрямовані на звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, а порушення прав Одеської міської ради є триваючим, то позивач має право звернутися до суду в будь-який момент, поки існує відповідне правопорушення (т. 2, а.с. 150-158).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

У судовому засіданні 01 лютого 2024 року представник позивача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення без змін. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції до суду не подавали.

Так, згідно із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення судова повістка на 01 лютого 2024 року, що направлена на адресу апелянта була повернута до Одеського апеляційного суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 2, а.с. 189-190 зворот). Представник апелянта був повідомлений про розгляд справи шляхом направлення судової повістки до Електронного кабінету у підсистемі «Електронний суд» (т. 2, а.с. 184). Судова повістка, що направлялася на адресу відповідача ОСОБА_2 , повернута до Одеського апеляційного суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 1, а.с. 191-192 зворот). Однак, відповідач ОСОБА_2 додатково повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення на офіційному сайті Одеського апеляційного суду повідомлення про виклик у судове засідання (т. 2, а.с. 187-188).

Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Частиною 11 цієї статті визначено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Крім того, відповідно до п. 1.2.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства (далі Правила), затверджених рішенням Ради суддів України № 14 від 28.02.2020 (https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/1/) суд повідомляє сторони та їх представників шляхом надіслання судової повістки, смс-повідомлення, листом, телефоном, факсом чи електронною поштою. Крім того, суд має право визнати сторону повідомленою з використанням електронного списку судових справ, призначених до розгляду на офіційному сайті суду у разі, якщо за обставинами справи вказана сторона ініціювала відповідну стадію процесу (подавала позов, апеляційну скаргу), або була присутня в судовому засіданні, або не була присутня в судовому засіданні, проте достеменно знала про його призначення, зокрема, подавала клопотання про його відкладення. Коли суд приймає рішення щодо сповіщення учасників справи, за потреби він також встановлює, яка саме сторона повинна виконати ту чи іншу процесуальну дію, та визначає строк, у який вона повинна це зробити.

Зважаючи на те, що апелянт є ініціаторами процесу на даній стадії, що покладає на нього відповідний обсяг процесуальних обов`язків та процесуальних ризиків у випадку вчинення чи не вчинення відповідних процесуальних дій, враховуючи наявні матеріали справи та положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України (неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи), апеляційний суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності апелянта, її представника та відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що документів, які б посвідчували речове право на земельну ділянку, на якій розташований спірний об`єкт, належним чином засвідчених відповідних рішень ради про передачу земельної ділянки у користування або власність ОСОБА_2 , а також виписки з погосподарської книги для державної реєстрації також надано не було, тоді як згадане в інформаційній довідці рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих взагалі не існує, що може вказувати на підробку відповідної виписки з рішення. Також суд першої інстанції зазначив, що спірне майно розташоване на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси, у зв`язку з чим офіційне підтвердження державним реєстратором права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці комунальної власності, яка не відводилась у встановленому порядку для розміщення такого об`єкта, прямо порушує права територіальної громади м. Одеси. Крім того, суд першої інстанції зауважив, що Одеська міська рада не приймала рішень щодо передачі будь-яким особам у власність або користування земельної ділянки, на якій розташований даний житловий будинок. А відтак, наявність державної реєстрації є перешкодою у здійсненні Одеською міською радою власних повноважень щодо володіння, користування і розпорядження землями комунальної власності, де розміщено вказане майно (т. 2, а.с. 80 зворот).

При цьому, суд першої інстанції вказав на те, що відомості про документи, які свідчать про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, в Державному реєстрі відсутні, а відтак дійшов висновку, що об`єкт нерухомості є самочинно збудованим. Вищенаведені факти, на думку суду першої інстанції, свідчать про відсутність у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 документів, які б надавали їм право виконувати будівельні роботи, що пов`язані з будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Тому, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 використовує земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , самовільно, за відсутності документів, які підтверджують її речові права на неї, а відтак земельна ділянка не відводилась відповідачам для будівництва житлового будинку (т. 2, а.с. 81 зворот).

Суд першої інстанції також не погодився з доводами представника ОСОБА_1 щодо необхідності застосування строків позовної давності, оскільки позивачем по суті заявлено негаторний позов, а тому відсутні підстави для застосування позовної давності (т. 2, а.с. 82 зворот).

Апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини справи.

27 жовтня 2017 року державним реєстратором Іскровим О.В. прийнято рішення за індексним номером 37811559 про державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_2 на житловий будинок, загальною площею 296,1 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з (т. 1, а.с. 134).

Вказане рішення державного реєстратора прийняте на підставі виписки з рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 04 квітня 1976 року, серія та номер: 214 та технічного паспорту, виготовленого 19 жовтня 2017 року ТОВ «ПРОМ БТІ» (т. 1, а.с. 94-96 зворот).

20 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договори дарування (по 1/2 частині) житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою (т. 1, а.с. 97-99, 102-103).

На підставі вказаних договорів приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. прийнято рішення про державну реєстрацію права спільної часткової власності (по 1/2 частині) на житловий будинок загальною площею 296,1 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з за ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 142-143).

З листа Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 13 червня 2019 року за вих. №2658-11.1-29 вбачається, що в журналі реєстрації рішень виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих міста Одеси за 1976 рік рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих за вказаними вище реквізитами не існує (т. 1, а.с. 49). Департаментом архівної справи та діловодства Одеської міської ради надано копію рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих під номером 214, прийняте 20 лютого 1976 року під назвою «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_3 » (т. 1, а.с. 50).

Департаментом архівної справи та діловодства Одеської міської ради листом від 05 вересня 2022 року за вих. №1561-11.1-29 на запит юридичного департаменту ОМР також повідомлено:

- згідно з Описом справ та журналів реєстрації рішень Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих за 1976 рік рішення за №214 від 04 квітня 1976 року не існує, тобто засідання Виконкому за датою 04 квітня 1976 року не проводилось та рішення не приймались;

- в перевірених протоколах засідань Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих за квітень 1976 року голова виконкому - М. Дроздов та секретар - Крук, не значаться;

- в перевірених документах Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих за 1976 рік рішення «Про відведення вільних земельних ділянок під індивідуальне будівництво», яким вирішено відвести ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_1 , яка працювала на заводі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не значиться (т. 2, а.с. 16).

Крім того, з наданих Департаментом архівної справи та діловодства Одеської міської ради журналів реєстрації рішень виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих вбачається, що з січня по квітень (включно) у 1976 році не прийнято жодного рішення про відведення вільних земельних ділянок під індивідуальне будівництво, в тому числі щодо ОСОБА_2 та щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 17-48).

Листом КП «БТІ» Одеської міської ради від 11 вересня 2019 року за вих. №5881-02/184 повідомлено про відсутність станом на 31 грудня 2012 року реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 з (т. 1, а.с. 56).

Відділом самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотриманням вимог земельного законодавства Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 12 вересня 2019 року складено акт огляду земельної ділянки за вказаною адресою. За результатами обстеження встановлено, що на вказаній земельній ділянці розташована житлова будівля та господарські споруди, на момент обстеження паркан на фасадній стороні земельної ділянки був демонтований, фундамент від паркану залишився (т. 1, а.с. 46).

Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради, листом від 02 грудня 2021 року за вих. №01-18/2257-09-02 повідомлено, що розроблений та погоджений у встановленому законом порядку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 не надходив, відповідне рішення про його затвердження Одеською міською радою не приймалось (т. 1, а.с. 41).

З листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради за вих. № 01-8/441-вх від 10.09.2019 року вбачається, що згідно з даними Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутні відомості стосовно реєстрації документів, які дають право на виконання будівельних робіт та документів, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою; АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 51-52).

Щодо доводів апелянта про тотожність позовів у справах №521/17457/18 та №521/8257/22.

В апеляційній скарзі представник апелянта зазначив, що позивач у справі №521/8257/22 звернувся до суду з позовом з аналогічних підстав, з аналогічними вимогами та сам спір відбувся між тими самими сторонами щодо того самого предмету, що вже розглядався судом у справі №521/17457/18, рішення в якій (постанова апеляційного суду) не скасоване та набрало законної сили (т. 2, а.с. 110). Тому, в разі, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку про тотожність вказаних позовів, представник апелянта просив закрити провадження в даній справі (т. 2, а.с. 115).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права (постанова Верховного Суду від 22 травня 2019 року в цивільній справі №640/7778/18).

За обставинами справи №521/17457/18 ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів (скасування записів про реєстрацію права власності на нерухоме майно), оскільки заперечувала дійсність обох договорів дарування, які вона підписала під впливом помилки, так як не усвідомлювала, що її використовують з метою незаконного заволодіння нерухомим майном, ніколи не вважала спірний будинок своєю власністю, не замовляла технічний паспорт на нього та не надавала державному реєстратору жодних документів для реєстрації права (т. 1, а.с. 213-214). У постанові Одеського апеляційного суду від 30 березня 2021 року, на яку посилається представник апелянта, колегія суддів, дослідивши надані сторонами докази, в тому числі і рішення державного реєстратора, дійшла висновку про те, що ОСОБА_2 не довела факт здійснення реєстрації права власності на спірний об`єкт без її відома та укладення спірних договорів дарування поза її волею. Тобто, при розгляді цивільної справи №521/17457/18 судами першої та апеляційної інстанції досліджувалося питання щодо наявності вільного волевиявлення позивача на укладення спірних договорів дарування для підтвердження чи спростування наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 215, 229 ЦК України.

За обставинами даної справи ОМР звернулися до суду із негаторним позовом, оскільки вважають, що на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Одеси за адресою: АДРЕСА_1 з, відбулося самочинне будівництво житлового будинку, зареєстровано на нього право власності на підставі неіснуючого документа та відчужено іншій особі з порушенням норм чинного законодавства, що, у свою чергу, перешкоджає здійсненню правомочностей територіальної громади м. Одеси, як власника такої земельної ділянки, щодо володіння, користування та розпорядження нею.

Таким чином, підстави позову в цивільній справі №521/17457/18 та у цій справі не є ідентичними, оскільки спір між сторонами у справах виник з різних підстав, тому апеляційний суд відхиляє доводи представника апелянта в цій частині.

Щодо незастосування наслідків пропуску строку позовної давності. Як вже зазначалося вище, власником спірної земельної ділянки є територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради. Статтею 391 ЦКУ країни визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом (пункт 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). А отже доводи представника апелянта в цій частині є неспроможними.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до формальних міркувань та заперечень висновків, що викладені в оскаржуваному рішенні, а тому не впливають на розгляд справи по суті. При цьому апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дячука Павла Михайловича - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда

Повний текст цієї постанови складений 13 лютого 2024 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк