Провадження № 22-ц/812/313/24
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 квітня 2024 року м. Миколаїв

справа № 483/565/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем Голощаповою А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 13 грудня 2023 року суддею Шевиріною Т.Д., в приміщенні цього ж суду, (повний текст рішення складено 20 грудня 2023 року), у цивільній справі за позовом

керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтересах держави

в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до

Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору купівлі-продажу землі, скасування державної реєстрації земельної ділянки,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У травні 2023 року керівник Миколаївської окружної прокуратури звернувся до суду з зазначеним вище позовом.

Позивач зазначав, що наказом Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області від 03 грудня 2019 року № 10948/0/14-19-СГ сформовано земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :01:000:1684 за рахунок земель лісового фонду, які перебували у постійному користуванні державного підприємства «Очаківське лісомисливське господарство» (нині - ДСГП «Ліси України»), та передано її у приватну власність ОСОБА_2 . Ці дії були вчинені поза волею держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, внаслідок чого особливо цінні землі лісового фонду загальною площею 0,5739 га вибули з постійного користування спеціалізованого державного підприємства, всупереч прямій забороні на їх вилучення з державної власності та передані у приватну власність. 16 червня 2020 року ОСОБА_3 на продав ОСОБА_1 спірну земельну ділянку, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис від 16 червня 2020 року за № 37010927.

Посилаючись на те, що земельна ділянка передана у приватну власність з порушенням чинного законодавства, прокурор просив визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 03 грудня 2019 року № 10948/0/14-19-СГ, яким затверджено проект землеустрою та у приватну власність ОСОБА_2 передано земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :01:000:1684 із земель

сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Козирської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :01:000:1684, укладений 16 червня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та скасувати державну реєстрацію спірної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, що була вчинена 10 квітня 2019 року.

До участі у справі як третю особу залучено Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України".

У відзиві на позовну заяву ГУ у Миколаївській області зазначало, що на момент звернення ОСОБА_3 із заявою про отримання земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності шляхом безоплатної приватизації, на публічній кадастровій карті не було відомостей про ДП «Очаківське лісомисливське господарство», як користувача спірної земельної ділянки, тому процедура приватизації є цілком законною. Також відповідач вказав на невірно обраний прокурором спосіб захисту та вважав належним способом - звернення до суду з віндикаційним позовом.

Інші учасники справи правом подання відзиву на позовну заяву не скористалися.

Представник позивача Миколаївської районної державної адміністрації подав заяву про розгляд справи без його участі.

Третя особа - ДСГП «Ліси України» та відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 участі в судових засіданнях не приймали.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 грудня 2023 року позовні вимоги задоволено повністю. Вирішено усунути Миколаївській обласній державній адміністрації перешкоди у розпорядженні землями державного лісового фонду шляхом визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 03 грудня 2019 року № 10948/0/14-19-СГ, яким затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :01:000:1684 із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Козирської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.

Усунути Миколаївській обласній державній адміністрації перешкоди у розпорядженні землями державного лісового фонду шляхом визнання недійсним укладеного 16 червня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :01:000:1684, який зареєстровано приватним нотаріусом Очаківського нотаріального округу Миколаївської області Корчемахою Світланою Станіславівною, запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 16 червня 2020 року № 37010927.

Усунути Миколаївській обласній державній адміністрації перешкоди у розпорядженні землями державного лісового фонду шляхом скасування вчиненої 10 квітня 2019 року у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:1684 площею 2 га.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надана у власність відповідачу ОСОБА_2 земельна ділянка, входила до складу земель державного лісового фонду ДП «Очаківське лісомисливське господарство», що розташоване в межах території Козирської сільської ради (на теперішній час Радсадівська ОТГ) Очаківського району Миколаївської області, відноситься до земель лісогосподарського призначення, перебуває у державній власності та у постійному користуванні ДСГП «Ліси України», що унеможливлює її передачу у приватну власність.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент звернення ОСОБА_3 із заявою про отримання земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності шляхом безоплатної приватизації, на публічній кадастровій карті не було відомостей про ДП «Очаківське лісомисливське господарство», як користувача спірної земельної ділянки, що підтверджується доданим до позовної заяви викопіюванням з кадастрової карти (плану) від 14.12.2018 року № ВН-018.

Також апелянт посилався на безпідставність доводу прокурора про те, що порушення було виявлено у 2020 році під час проведення Миколаївською регіональною філією ДП «Центр Державного земельного кадастру» інвентаризації земель лісогосподарського призначення в Очаківському (Миколаївському) районі, оскільки доказів проведення цієї інвентаризації суду не надано.

Крім цього апелянт зазначав, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрував своє право на спірну земельну ділянку, апелянт вважав належним способом захисту пред`явлення віндикаційного, а не негаторного позову.

Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призводить до відновлення володіння земельною ділянкою.

Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є ефективним для відновлення його права, що також вказує на обрання позивачем неналежного способу захисту.

Також, посилаючись на норми ЗУ «Про прокуратуру», апелянт зазначав, що Миколаївська окружна прокуратура не мала права направляти запити до інших суб`єктів владних повноважень, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. З цієї підстави вважає усі документи, що були отримані Миколаївською окружною прокуратурою на підставі прокурорських запитів є такими, що отримані з порушенням встановленого законом порядку, а отже недопустимими доказами у розумінні статті 78 ЦПК України.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області погодилося з доводами апелянта про неналежний спосіб захисту порушеного права. Інші доводи відзиву на апеляційну скаргу, апеляційним судом не оцінюються, оскільки сама апеляційна скарга таких доводів не містить, а окремої апеляційної скарги, як і заяви про приєднання до апеляційної скарги ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області не подавало.

Миколаївська окружна прокуратура у своєму відзиві зазначала, що пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Спірна земельна ділянка на момент передачі у приватну власність ОСОБА_2 та на даний час накладається на квартал 7 виділ 7 та 8 Очаківського лісництва ДП «Очаківське лісомисливське господарство», тобто на території, що віднесені до земель державного лісового фонду та перебувають у постійному користуванні спеціалізованого лісогосподарського підприємства. Ця обставина підтверджується інформацією ДП «Очаківське ЛМГ» від 03.09.2021 року, інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 01.03.2021 № 174 та фрагментами накладки картографічної бази даних лісового господарства на ортофотоплани Публічної кадастрової карти України. Матеріали лісовпорядкування в силу пункту 5 розділу VIII «Прикінцевих положень» ЛК України є правоустановчими документами на право постійного користування землями лісового фонду.

У четвертому кварталі 2020 року Миколаївською регіональною філією ДП «Цент Державного земельного кадастру» проведено державну інвентаризацію земель лісогосподарського призначення в Очаківському районі та виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель лісового фонду державної власності, які знаходяться в користуванні ДП «Очаківське лісомисливське господарство», у тому числі і тих, що розташовані в межах території Покровської сільської ради. Відповідно до пояснювальної записки до технічної документації, в ході проведення геодезичних робіт площа земельної ділянки ДП «Очаківське ЛМГ» зменшилася за рахунок уточнення конфігурації та взятих до уваги меж земельних ділянок приватної власності, які зареєстровані на землях лісового фонду без відома та вилучення з постійного користування ДП «Очаківське ЛМГ» та відображаються на публічній кадастровій карті, у тому числі і ділянки з кадастровим номером :01:000:1684 площею 2 га. Отже, відсутність у викопіюванні з кадастрової карти (плану) від 14.12.2018 № НВ-018 даних про лісові землі в межах спірної ділянки не є свідченням того, що такі землі там відсутні, оскільки їх знаходження підтверджується іншими належними та допустимими доказами. Отже, доводи апелянта про не доведення факту віднесення частини спірної земельної ділянки до земель державного лісового фонду є безпідставними.

Щодо неналежного способу захисту порушеного права, прокурор посилався на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18.01.2023 у справі № 369/10847/19, від 19.01.2022 у справі № 363/2877/18 та від 16.02.2022 у справі № 363/669/17, про те, що зайняття земельних ділянок, зокрема шляхом часткового накладення, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним з позбавленням власника його володіння цими ділянками. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном.

Оскільки у даній справі має місце часткове накладення спірної ділянки на землі лісового фонду, то доречним щодо способу захисту порушеного права буде застосування правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 06.06.2023 в справі № 715/2080/18 та від 14.06.2023 у справі № 305/1855/19, у схожих правовідносинах щодо накладення земельних ділянок (у даному випадку на землі смуги відведення залізниці), в яких зазначено, що належним способом захисту буде звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння, якщо позивач був позбавлений права володіння (користування) земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, якщо позивачу чиняться перешкоди в реалізації цих прав. Тобто, від того, повністю чи частково спірна земельна ділянка накладається на земельну ділянку смуги відведення (у тому випадку залізниці), залежить, який зі способів захисту порушеного права підлягає застосуванню, а саме: скасування рішення про державну реєстрацію в разі часткового накладення спірних земельних ділянок або ж витребування земельної ділянки у випадку повного їх перетину.

Крім того прокурор зазначав, що з викопіювання з кадастрової карти (плану) від 14.12.2018 № НВ-018 вбачається, що спірна земельна ділянка розташована поруч з водним об`єктом Дніпровсько-Бузьким лиманом, отже - в межах його прибережної захисної смуги. Ця обставина також перешкоджала виділенню цієї земельної ділянки у власність.

Оскільки матеріали лісовпорядкування є чинними, то Миколаївська обласна державна адміністрація не втратила володіння, а ДП «Очаківське лісове господарство» (на цей час, ДП «Ліси України») - користування спірною земельною ділянкою площею 0,5739 га, яке й до цього часу належить останньому на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування (ст. 192 ЗК України, пункт 5 Розділу VIII Прикінцеві положення ЛК України), відтак мета позову спрямована на усунення перешкод у розпорядженні та користуванні нею. Крім того, у справі № 469/649/17 Верховним Судом зроблено висновки, що у разі якщо земельна ділянка має подвійний охоронний статус ділянки державного лісового фонду та прибережної захисної смуги, то ефективним способом захисту порушеного права є заявлення негаторного позову.

Повернення народу України загалом та територіальній громаді зокрема спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим подвійним статусом спірної земельної ділянки лісового та водного фондів. У даному випадку принцип правомірного втручання у право мирного володіння земельною ділянкою повністю відповідає європейським стандартам та критеріям правомірності.

Крім цього прокурор зазначав, що представницька діяльність прокурора в конкретних правовідносинах починається зі встановлення перед зверненням до суду підстав для застосування представницьких повноважень, яке здійснюється у порядку та спосіб, що визначені абз. 4, 5 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та конкретизовані в п. п. 4.7, 5.6 наказу Генерального прокурора № 389 від 21.08.2020 «Про організацію діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді», тому доводи апелянта про недопустимість поданих прокурорм доказів є безпідставними.

Відповідь прокурора на відзив, поданий ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, оцінюється апеляційним судом тільки в межах доводів апеляційної скарги, поданої ОСОБА_1 , отже щодо обрання неналежного способу захисту порушеного права. У цій частині відзив прокурора є ідентичним доводам, викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

2.Мотивувальна частина

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

На підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 19 грудня 2018 року № 9082/0/14-18-СГ ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га ріллі з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в межах території Козирської сільської ради (Радсадівська об`єднана територіальна громада) Очаківського (нині Миколаївського) району Миколаївської області (а.с. 34).

Наказом ГУ ДЗК в Миколаївській області від 03 грудня 2019 року № 10948/0/14-19-СГ затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :01:000:1684 із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Козирської сільської ради Очаківського (нині Миколаївського) району Миколаївської області (а.с. 30).

18 грудня 2019 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис за № 34763228 (а.с. 45).

16 червня 2020 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 спірну земельну ділянку, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис від 16 червня 2020 року за № 37010927 (а.с. 37-38, 45).

Земельна ділянка, надана у власність відповідачу ОСОБА_2 , входила до складу земель державного лісового фонду ДП «Очаківське лісомисливське господарство», що розташовані в межах території Козирської сільської ради (на теперішній час Радсадівська ОТГ) Очаківського району Миколаївської області, відноситься до земель лісогосподарського призначення, перебуває у державній власності та у постійному користуванні ДСГП «Ліси України» (після реорганізації), що підтверджується фрагментом Публічної кадастрової карти України з нанесеною частиною межі кварталу 7 Очаківського лісництва ДП «Очаківське лісомисливське господарство» та межею земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:1684, долученого до інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 01.03.2021р. № 174, відповідно до якого спірна ділянка накладається на квартал 7 виділи 7 та 8 земель державного лісового фонду Очаківського лісництва ДП «Очаківське лісомисливське господарство» (а.с. 52-54).

За змістом відповідей ДП «Очаківське лісомисливське господарство» від 20.08.2021р. № 206 та Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 30.08.2021р. № 728 відмова від права постійного користування спірною ділянкою або згода на її вилучення не подавалася до органу влади, уповноваженого розпоряджатися землями державного лісового фонду (а.с. 56, 64).

За даними геопорталу «Ліси України» - веб ресурсу надання публічного та авторизованого доступу користувачам до інформації про ліси України (за посиланням https://forestry.org.ua/) у кварталі 7 Очаківського лісництва філії «Миколаївське лісове господарство» ДП «Ліси України» розташовані протиерозійні ліси. Для виділу 7 цього кварталу характерні галявини з головною породою гледичія колюча, для виділу 8 балки (а.с. 55).

За інформацією Кабінету Міністрів України від 26.08.2021р. № 27566/0/2-21 рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із державної власності та передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:1684 площею 2 га останнім не приймалося (а.с. 58).

Відповідно до листів ДП «Очаківське лісомисливське господарство» від 01.02.2021р. № 31 та від 20.08.2021 № 206 державне підприємство не надавало погодження на вилучення з постійного користування спірної земельної ділянки (а.с. 47).

За інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 30.08.2021р. № 728 проект землеустрою або інша землевпорядна документація стосовно відведення спірної земельної ділянки для передачі її у приватну власність на розгляд або погодження до управління не надходили і, відповідно, висновки про погодження будь-якої документації управлінням не надавались. Аналогічно, проект землеустрою не містить висновку органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства (а.с. 56).

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

У справі, яка переглядається, позов пред`явлено керівником Миколаївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації у зв`язку з незаконним, на думку позивача, заволодінням фізичними особами земельною ділянкою державної власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом

захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. Визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної

вимоги слід відмовити (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14

листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18,

пункт 94)). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є

самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований,

зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу України; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).

Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі (частина четверта статті 1 ЛК України).

За змістом частини другої статті 3 Земельного кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні відносини, що виникають при використанні лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу.

У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону ( стаття 8 ЛК України та статті 84 ЗК України).

У комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності(ст. 9 ЛК України).

Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через органи місцевого самоврядування та набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом (стаття 11ЛК).

Порядок розмежування земель державної та комунальної власності був визначений Законом «Про розмежування земель державної та комунальної власності» № 1457-ІV від 5 лютого 2004 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та передбачав здійснення певних організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок державної та комунальної власності.

Самостійною категорією земель за основним цільовим призначенням є землі лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (частина перша статті 5 ЛК України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин треба визначати згідно з нормами земельного та лісового законодавства про використання й охорону лісового фонду (див. постанови Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14 та Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 40)).

До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів (стаття 55 ЗК).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК ; частина 1 статті 17 ЛК ).

За змістом статті 31 ЛК України та статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського та обласного значення, та припинення права користування ними.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що землі лісогосподарського призначення, в тому числі й нелісові землі, які надані державним лісогосподарським підприємствам для потреб лісового господарства, перебувають у державній власності (незалежно від місця розташування цієї землі) до здійснення організаційно-правових заходів щодо розподілу цих земель на землі територіальних громад ( комунальна власність) і землі держави (державна власність). До проведення такого розмежування та передачі землі у комунальну власність розпорядження лісогосподарськими землями здійснюють державні адміністрації.

До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України). Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 р. у справі № 6-212цс14.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

У позовній заяві прокурор стверджував, що повноваження стосовно розпорядження спірною земельною ділянкою належать до компетенції Миколаївської ОДА.

Розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (абзац перший пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

Місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону (пункт 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»).

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території: передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території; передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними (пункти 4, 5 частини першої статті 31 ЛК України).

Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (частини перша та друга статті 149 ЗК України).

Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті (частина шоста статті 149 ЗК України).

Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу (частина дев`ята статті 149 ЗК України).

Згідно з статей 116, 141 ЗК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Вилучення для нелісогосподарських потреб і передання у власність спірної земельної ділянки державної власності, яка віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», і передання у приватну власність такої ділянки належало до повноважень саме Миколаївської ОДА.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновок, що «рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження №12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою».

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387 - 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, відповідно до ЦПК України, в межах заявлених вимог.

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому може просити про захист цього права шляхом витребування такої ділянки з володіння відповідача ОСОБА_1 . Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку. Після того власник може ставити питання про захист прав від порушень, які не пов`язані із позбавленням його володіння спірною земельною ділянкою.

Проте, у справі, що переглядається, прокурор не заявив вимоги про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна таке введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (див. близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 7 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

Тобто зміст такого позову полягає у внесенні до відповідного державного реєстру запису (відомостей) про право власності держави на цю ділянку. Такий запис засвідчуватиме, що держава як власник спірної земельної ділянки відновила володіння останньою.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, зокрема, судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого володіння суд витребує це майно від відповідача, який незаконно ним володіє, на користь позбавленого володіння позивача-власника.

У справі, яка переглядається, встановлено, що:

Згідно інформації ВО «Укрдержліспроект» від 01.03.2021 року № 174, інформації ДП «Очаківське ЛМГ» від 03.09.2021 року, та фрагментів накладки картографічної бази даних лісового господарства на ортофотоплани Публічної кадастрової карти, спірна ділянка з кадастровим номером :01:000:1684 накладається на квартал 7 виділи 7 та 8 земель державного лісового фонду Очаківського лісництва ДП «Очаківське лісомисливське господарство» (а.с. 52-54).

За інформацією Кабінету Міністрів України від 26.08.2021р. № 27566/0/2-21 рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із державної власності та передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:1684 площею 2 га останнім не приймалося (а.с. 58).

Задовольняючи позовні вимоги прокурора шляхом усунення Миколаївській обласній державній адміністрації перешкод у розпорядженні землями державного лісового фонду, визнанням незаконним та скасуванням наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 03 грудня 2019 року № 10948/0/14-19-СГ, визнанням недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2020 року, та скасуванням державної реєстрації земельної ділянки, суд не врахував, що вимога про усунення власнику - Миколаївській обласній державній адміністрації перешкод у розпорядженні землями державного лісового фонду позивачем не заявлялася.

За таких обставин суд першої інстанції не міг застосовувати до спірних правовідносин приписів статті 152 ЗК України, а тому мав відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки такий спосіб захисту прав позивача не спрямований на усунення власнику земельної ділянки перешкод у користуванні та розпорядженні нею, та не призводить до відновлення його порушеного права.

З огляду на викладене апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області ухвалене 13 грудня 2023 року скасувати та постановити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору купівлі-продажу землі, скасування державної реєстрації земельної ділянки відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова

---------------------------------

Повну постанову складено 22 квітня 2024 року