Справа № 442/5258/23 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/3408/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, в якому просив суд визнати за ним право власності на автомобіль марки Mercedes-Benz CITAN, тип загальний легковий універсал - В, з об`ємом двигуна 1461 cm3 (66 кВт/90 к.с.) тип двигуна - дизель, 2012 року випуску, № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , за набувальною давністю, придбаного у ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивував тим, що з 06.03.2018 року по теперішній час він відкрито, безперешкодно, безперервно володіє транспортним засобом Mercedes-Benz CITAN, тип загальний легковий універсал - В, з об`ємом двигуна 1461 cm3 (66 кВт/90 к.с.) тип двигуна- дизель, 2012 року випуску, № НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_2 .

06.03.2018 року, він домовився з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про купівлю вищевказаного автомобіля. Того ж дня він передав ОСОБА_2 гроші у сумі 10300 дол. США за придбаний автомобіль, а він в свою чергу написав відповідну розписку про отримання від нього грошей, віддав при цьому технічний паспорт на вищезазначений транспортний засіб, ключі від автомобіля, сам автомобіль та пообіцяв 19.02.2019 року, укласти належним чином договір купівлі-продажу, при цьому зазначив, що у той самий день він не може оформити договір, оскільки як зазначено у технічному паспорті автомобіля - заборонено відчуження 365 днів без сплати акцизу 19.02.2018 року.

Було домовлено, що він обов`язково з`явиться до нотаріуса та в органи МРЕО та оформить право власності на транспортний засіб на автомобіль на нього після вказаного терміну. Вони домовились про нотаріальне посвідчення договору на 20.02.2019 року з метою належної перереєстрації транспортного засобу у відповідних органах. У випадку нез`явлення цього дня до нотаріуса, погодженого сторонами, і у визначений сторонами день і час вважається, що сторона, яка не з`явилась, ухиляється від нотаріального посвідчення договору. При цьому, транспортний засіб залишається у власності покупця.

Проте, відповідач не з`явився у визначений час для нотаріального посвідчення договору. Він неодноразово телефонував йому з приводу того, щоб оформити необхідні документи на транспортний засіб, однак він постійно переносить дату оформлення, а останнім часом взагалі уникає зустрічі та телефонних дзвінків. Номер телефону постійно виключений, тобто зв`язок з відповідачем повністю втрачений. Він в свою чергу позбавлений можливості в односторонньому порядку посвідчити нотаріально спірний договір та зняти з реєстрації автомобіль.

Оскільки існують обмеження які ускладнюють процедуру переоформлення автомобіля, належним чином оформити купівлю-продаж він не може, нотаріально засвідчити факт продажу авто також зафіксувати не вдається, тому змушений звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

З рішенням суду не погоджується, оскільки вважає, що судом неправильно та неповно досліджено докази та встановлено обставини по справі.

Зазначає, що відповідач з`явився в судове засідання та визнав позов, що на думку апелянта є підставою для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог.

Вказує, що оскільки існують обмеження які ускладнюють процедуру переоформлення автомобіля, належним чином укласти договір купівлі-продажу він не може, нотаріально засвідчити факт продажу автомобіля також не вдається.

Вважає, що автомобіль належить йому на праві власності, а тому змушений звернутись з позовом до суду, оскільки інших способів захисту свого порушеного права не має.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

26 березня 2024 року від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не є добросовісним набувачем майна, оскільки набувши право користуванням транспортним засобом на підставі розписки, він достеменно знав, що вказане майно належить на праві власності іншій особі ОСОБА_2 , і таке неможливо переоформити до 19.02.2019, оскільки така заборона була вказана у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, що унеможливлює набуття ним права власності на транспортний засіб за набувальною давністю на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_2 є власником автомобіля Mercedes-Benz CITAN, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 10.03.2004 р., тип загальний легковий універсал - В, з об`ємом двигуна 1461 cm3 (66 кВт/90 к.с.) тип двигуна - дизель, 2012 року випуску, № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Згідно розписки від 06.03.2018 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 10300 доларів США за автомобіль Mercedes-Benz CITAN, 2012 року випуску, № НОМЕР_3 . Претензій до ОСОБА_1 не має.

Згідно Довідки про вартість майна №34 від 10.05.2023 вартість автомобіля Mercedes-Benz CITAN, 2012 року випуску, тип загальний легковий універсал - В, з об`ємом двигуна 1461 cm3 (66 кВт/90 к.с.) тип двигуна - дизель, 2012 року випуску, складає 325400,00 грн.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Оскільки, ОСОБА_1 було достеменно відомо хто є власником спірного майна, в даному випадку відсутні підстави для набуття права власності за набувальною давністю.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що відповідач позов визнав, а тому є всі підстави для задоволення позову, колегія суддів вважає безпідставними.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

Суд не може порушуючи вимоги законодавства замінити собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на майно та визнати на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право цивільне.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст. 375 ЦКП України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.