Провадження № 22-ц/801/879/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 рокуСправа № 127/23273/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О.,

за участю сторін: представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Молявичка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/23273/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Друга вінницька державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2024 року, яке ухвалила суддя Бессараб Н.М. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 12 лютого 2024 року,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Друга вінницька державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, який мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вінниця померла матір позивача ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина на будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач вважав, що має право на успадкування вказаного будинку після смерті матері, оскільки фактично приймав цю спадщину, але з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину після її смерті до нотаріуса не звертався. У вказаному будинку також мешкав рідний брат позивача ОСОБА_5 , який номер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якого в будинку став проживати його син ОСОБА_1 . Позивач часто приїздив у м. Вінницю, залишався у будинку матері, його племінник ОСОБА_1 приймав його як власника будинку, однак останні 3-4 роки племінник зайнявся ремонтом будинку і в розмові дав позивачу зрозуміти, що він має право власності на вищевказаний будинок.

В 2020 році позивач звернувся до Першої Миргородської державної нотаріальної контори з приводу можливості оформлення спадщини після смерті матері та отримав Витяг зі спадкового реєстру спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, а також витяг зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори). Згідно даних Витягу зі спадкового реєстру позивач дізнався, що за життя його мати нібито склала заповіт від 01 липня 1985 року, який посвідчений державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори, згідно якого все своє майно вона заповіла братові позивача ОСОБА_5 . Таким чином, у 2020 році позивач дізнався про існування зазначеного заповіту та про порушення його права на спадкування.

Заповіт складений від імені матері позивача, яким вона заповіла братові позивача все своє майно, позивач вважає недійсним з огляду на те, що його матір не мала намірів заповідати своє майно брату позивача, а завжди стверджувала, що заповість все позивачу, а не його братові. Позивач впевнений, що 01 липня 1985 року його мати ОСОБА_4 не підписувала заповіту, яким заповіла брату позивача своє майно, а підпис у заповіті вважає підробленим.

Позивач вважає, що у даному заповіті відсутнє волевиявлення заповідача, а просив суд визнати недійсним заповіт, складений 01 липня 1985 року від імені матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори та стягнути судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2024 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального права, зокрема були порушені його процесуальні права по наданню доказів, при цьому зазначив, що в суді апеляційної інстанції підлягає дослідженню справа в повному обсязі. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання належним чином повідомлений позивач ОСОБА_2 не з`явився (а.с.220), будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не надано, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 не підписувала 01 липня 1985 року заповіт, та, що у неї було відсутнє волевиявлення на складання та підписання оспорюваного заповіту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що батьками позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 записано: мати ОСОБА_4 , батько ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Мати позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Миргородським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 29 жовтня 2020 року.

За життя, 01 липня 1985 року, ОСОБА_4 було складено заповіт, реєстр №2-858, який посвідчений державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Курбатовою С.П., відповідно до якого на випадок своєї смерті ОСОБА_4 зробила таке розпорядження: належний їй цілий жилий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 заповіла синові ОСОБА_5 . Державним нотаріусом 18 лютого 2004 року зроблено відмітку на заповіті, відповідно до якої за наявними відомостями Державного нотаріального архіву Вінницької області, даний заповіт не скасований та не змінений.

З копії спадкової справи №148/2004, заведеної 26 березня 2004 року Другою вінницькою державною нотаріальною конторою до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 звернувся 26 березня 2004 року її син ОСОБА_5 , 1938 року народження. Місце відкриття спадщини перевірено по будинковій книзі, виданій 1-м відділом міліції м. Вінниці 29 вересня 1958 року, де є дані про прописку спадкодавиці ОСОБА_4 в спадковому будинку АДРЕСА_1 , з 29 вересня 1958 року по день смерті. Факт прийняття спадщини та підставу для звільнення від сплати державного мита перевірено по цій же будинковій книзі, де є дані про прописку спадкоємця ОСОБА_5 в зазначеному вище спадковому будинку, з 22 липня 1988 року по 30 січня 1996 року.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26 березня 2004 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Малая Н.С. на підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори 01 липня 1985 року за реєстром №2-858, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_5 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з цілого житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , належного померлій на підставі договору на право побудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого Вінницькою міською нотаріальною конторою 20 липня 1949 року, зареєстрованого у Вінницькому міжміському бюро технічної інвентаризації 16 липня 1965 року в реєстровій книзі за №9757.

Брат позивача ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцями майна якого є два його сини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відповідачі по справі.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач ОСОБА_2 посилався на ту обставину, що заповіт від 01 липня 1985 року його матір ОСОБА_4 не підписувала, а її підпис у заповіті вважає підробленим. Крім того, позивач вважає, що у даному заповіті відсутнє волевиявлення заповідача, а тому він є недійсним.

До спірних правовідносин застосуванню підлягають норми матеріального права, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент складення ОСОБА_4 заповіту. Тобто застосуванню підлягають норми ЦК УРСР станом на 01 липня 1985 року.

Частиною першою статті 534 ЦК УРСР передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Статтею 541 УК УРСР визначено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Відповідно до частини 1 статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних доказів, які б безспірно підтверджували його доводи про те, що заповіт від 01 липня 1985 року, відповідно до якого ОСОБА_4 усе своє майно заповіла ОСОБА_5 , є підробленим.

Тобто, позивачем не надано суду доказів, які підтверджують факт підроблення заповіту від 01 липня 1985 року, вчиненого ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 .

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) вказано, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

При вирішенні питання про наявність підстав для визнання недійсним заповіту вирішальним є встановлення обставин волевиявлення заповідача та встановлення обставин підписання заповіту спадкодавцем. З урахуванням положень статті 103 ЦПК України суд першої інстанції призначив у справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставив питання для встановлення обставин чи виконаний підпис в заповіті складеному 01 липня 1985 року від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений Державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори (номер у нотаріуса 148/2004 номер у спадковому реєстрі 3444195) нею самою чи сторонньою особою?

У частинах четвертій, п`ятій статті 103 ЦПК України вказано, що питання, з яких має бути проведена експертиза, яка призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну.

Відповідно до статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Суд першої інстанції, врахувавши, що позивач просив визнати заповіт недійсним з підстав не підписання його особисто ОСОБА_4 , відповідно до положень статті 103 ЦПК України, призначив судову почеркознавчу експертизу.

Судом першої інстанції неодноразово витребовувались документи з підписом померлої ОСОБА_4 , для проведення вказаної експертизи. Разом з тим, цивільна справа була повернута до суду з листом експерта №3759/3322/23-21/21 від 01 листопада 2023 року у якому вказано, що ухвала суду від 26 квітня 2023 року про призначення експертизи залишена без виконання, оскільки експерту не надано вільні зразки підпису та почерку померлої ОСОБА_4 наближених за часом виконання досліджуваного підпису, за 1983-1990 роки.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині відхилення клопотання позивача про проведення почеркознавчої експертизи не заслуговують на увагу, адже, суд діяв в межах визначених вимог чинного законодавства.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2024 року, якою визнано, що подання позивачем ОСОБА_2 клопотання про витребування доказів та призначення по справі судової почеркознавчої експертизи є зловживанням процесуальними правами та залишення їх без розгляду, позивач ОСОБА_2 не оскаржив її в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Також апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_4 за життя не скористалась правом, передбаченим статтею 544 ЦК УРСР на скасування оспорюваного заповіту, що свідчить про те, що у неї було волевиявлення на вчинення таких дій.

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним заповіту у зв`язку з тим, що позивачем не доведено позовних вимог, а саме не надано доказів того, що заповіт є підробленим.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 квітня 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Міхасішин І.В.

Стадник І.М.