КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/3371/23 Головуючий у суді І інстанції Белоконна І.В.
Провадження № 22-ц/824/2018/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів та стягнення аліментів.

Позов обґрунтував тим, що з 14 липня 2007 року він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року у справі № 756/12200/19 шлюб було розірвано. Сторони не проживають однією сім`єю, спільного господарства не ведуть.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року у справі № 756/9780/20 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання спільних дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину, починаючи з 07 серпня 2020 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Однак, старший син ОСОБА_6 у квітні 2022 року втік з дому відповідачки до позивача, де з того часу проживає разом з ним та бабусею, а до матері повертатися проживати відмовляється.

Оскільки з квітня 2022 року старший син сторін - ОСОБА_4 проживає разом із позивачем та знаходиться на його утриманні, а молодший син - ОСОБА_5 надалі проживає разом з відповідачкою і знаходиться на її утриманні, позивач просив:

зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на підставі виконавчого листа № 756/9780/20 від 27 січня 2021 року, виданого Оболонським районним судом м. Києва на користь ОСОБА_3 на утримання дітей в частині утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до розміру 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину, починаючи з 15 березня 2023 року і до досягнення молодшою дитиною повноліття;

стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дітей в частині утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину, починаючи з 15 березня 2023 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

стягнути з відповідачки на його користь сплачений судовий збір у розмірі 1 073,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 липня 2023 року позов задоволено.

Зменшено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на підставі виконавчого листа № 756/9780/20 від 27 січня 2021 року, виданого Оболонським районним судом м. Києва на користь ОСОБА_3 на утримання дітей в частині утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину, починаючи з 15 березня 2023 року і до досягнення молодшою дитиною повноліття.

Стягнуто щомісячно аліменти з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину, починаючи з 15 березня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

У задоволенні іншої частини заявлених судових витрат відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачка звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладення ОСОБА_1 обставин справи, а саме: сосунків між сторонами, відношення їх до виконання батьківських обов`язків, характеристики осіб, з якими проживає старший син ОСОБА_6 та характеристики позивача. Відповідачка не навела аргументів в чому саме полягає незаконність та (або) необґрунтованість оскаржуваного нею рішення по суті спору - зміну розміру стягнутих аліментів та стягнення з неї аліментів.

До апеляційної скарги відповідачка додала клопотання про призначення у справі судової психологічної експертизи, проведення якої просила доручити експертам КНДІСЕ і на вирішення якої поставити наступні питання:

яким чином сімейна ситуація, індивідуально-психологічні особливості батьків ( ОСОБА_2 та Поличевої ( ОСОБА_3 ), особливості їх виховної поведінки впливають на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя дитини?

яким чином можуть вплинути умови виховання кожного з батьків на психологічний стан та розвиток дитини?

чи має залежність оцінка сімейної ситуації дитиною від впливу з боку батьків та інших дорослих (бабусі ОСОБА_7 )?

чи спричинені особі ( ОСОБА_4 ) страждання з боку його матері ( ОСОБА_1 ) з період проживання з нею?

За змістом частин другої, статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для з`ясування обставин, що мають значення для справи (фактичних даних, що входять до предмета доказування), без яких встановити відповідні обставини неможливо, тобто у разі, коли висновки експерта не можуть замінити інші засоби доказування, наявні у справі докази є взаємно суперечливими.Неприпустимо ставити перед судовими експертами питання, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі, а також правові питання, вирішення яких згідно з чинним законодавством віднесено до компетенції суду.

Згідно із частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи обставини даної справи та аргументацію апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає правових підстав для призначення у справі судової психологічної експертизи із запропонованим відповідачкою переліком питань, оскільки цей доказ не стосуються предмету доказування у спорі, який стосується аліментних зобов`язань кожної із сторін, під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, а їх дослідження не є необхідним для правильного вирішення спору.

При цьому матеріалами справи не підтверджено, що клопотання про призначення експертизи порушувалося в суді першої інстанції і відповідачкою не наведено об`єктивних та поважних причин неподання такого клопотання у встановлений законом строк.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про призначення судової психологічної експертизи у цій справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення -без змін, посилаючись на те, що доводи відповідачки є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим сторонами доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї,колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що з 14 липня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року у справі № 756/12200/19 шлюб між сторонами було розірвано.

У судовому засіданні з пояснень сторін суд встановив, що з моменту розірвання шлюбу вони не проживають однією сім`єю, спільного господарства не ведуть, а обоє дітей після розірвання шлюбу залишились проживати з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідачка уклала шлюб із ОСОБА_8 , у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року у справі № 756/9780/20 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання спільних дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину, починаючи з 07 серпня 2020 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Старший син сторін - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на день розгляду справи був особою, яка досягла чотирнадцяти років, і з весни 2022 року проживав разом з позивачем та матір`ю відповідачки ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 . У вказаному будинку умови проживання задовільні, наявні меблі, електропостачання, газове опалення, про що вказано в акті обстеження умов проживання, складеному Службою у справах дітей та сім`ї Глевахівської селищної ради Фастівського району Київської області від 27 грудня 2022 року.

Зазначене у судовому засіданні також повідомив сам неповнолітній ОСОБА_4 , вказавши, що дійсно проживає разом з батьком ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_7 , яка теж підтвердила зазначене в якості свідка. Крім того, зазначили, що з квітня 2023 року неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом з бабусею у її квартирі у АДРЕСА_3 . Батько неповнолітнього також проживає разом з ним, проте у зв`язку із зайнятістю по роботі в смт. Глеваха не завжди має можливість повернутися до м. Києва та інколи залишається на ночівлю у вказаному населеному пункті. Відповідачка ОСОБА_3 у судовому засіданні визнавала, що її син ОСОБА_4 не проживає разом з нею вже близько року, проте заперечувала, що він проживає разом з позивачем.

13 травня 2022 року ОСОБА_3 звернулась до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання обох дітей разом з нею. Ухвалою від 08 червня 2022 року Оболонський районний суд м. Києва передав справу № 756/3387/22 на розгляд за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва, який ухвалою від 07 грудня 2022року залишив без розгляду вказаний позов на підставі заяви ОСОБА_3 про залишення її позовної заяви без розгляду.

З вищенаведеного вбачається, що спір стосовно місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , між сторонами відсутній, до того ж останній вже досяг чотирнадцяти років і тому, виходячи з вимог частини другої статті 29 ЦК України вправі самостійно вільно обирати собі місце проживання з одним із батьків.

Позивач в АТ КБ «ПриватБанк» відкрив на ім`я сина банківську картку « ОСОБА_10 » і у липні 2023 року здійснив її поповнення на загальну суму 15 298,00 грн. Окрім того, позивач сплатив на користь ТОВ «СЛ Сейлс» за сина ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 10 680,00 грн за спортивно-оздоровчі послуги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки неповнолітній ОСОБА_4 не проживає з матір`ю, а проживає разом з батьком, є розумним та справедливим зменшити розмір аліментів, які стягуються з позивача на користь відповідачки на двох дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) до 1/4 частини на утримання одного малолітнього сина ОСОБА_5 .

З огляду на те, що відповідачка зобов`язана утримувати дитину до досягнення нею повноліття і створювати необхідні умови для її розвитку та життя нарівні з позивачем, взявши до уваги те, що неповнолітній син сторін - ОСОБА_4 проживає разом з позивачем, суд вважав за можливе стягнути аліменти на його утримання з відповідачки на користь позивача у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із вимогами статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частини перша, друга статті 181 СК України).

За частиною третьою статті 181 СК Україниза рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У відповідності до роз`яснень, наданих у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Отже, правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого обов`язком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина.

Статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

Частина перша статті 192 СК України встановлює, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення правовідношення.

Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання однієї спільної дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц (провадження № 61-3738св22).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Встановивши, що старший син сторін ОСОБА_6 проживає та знаходиться на утриманні батька, а менший син ОСОБА_11 - на утриманні матері, хоча аліменти на утримання двох синів стягуються рішенням суду на користь матері, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зменшення розміру аліментів, стягнутих рішенням суду, та стягнення аліментів на утримання старшої дитини з відповідачки на користь позивача.

Наведене узгоджується з висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 285/3885/19 (провадження № 6-11672св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи правову природу аліментів, їх цільовий характер, а також передбачені законом підстави їх стягнення на користь того з батьків, з ким проживає дитина, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, районний суд вірно вказав на відсутність підстав для подальшого стягнення аліментів з позивача, з яким, за встановлених обставин цієї справи, проживає дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Існування рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року у справі № 756/9780/20 про стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки повинно оцінюватись з урахуванням обставин, які змінились після його постановлення.

У справі, яка переглядається, стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання старшої дитини, яка фактично проживає з ним та перебуває на його утриманні, суперечить положенням статті 181 СК України, за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Колегія суддів відмічає, що як позивач, так і відповідачка зобов`язанні в однаковій мірі та у відповідності до вимог чинного сімейного законодавства утримувати своїх дітей, відчувати відповідальність за них, забезпечувати їм гарні умови для проживання та виховання, у тому числі забезпечувати матеріально.

Стягнення аліментів має ціль - найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками.

Отже, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, тому на відповідачку слід також покласти аліментне зобов`язання у вигляді щомісячної сплати аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу)на утримання своєї дитини на користь позивача, що відповідатиме інтересам сина та рівності батьків щодо обов`язку утримувати всіх своїх дітей.

На спростування зроблених судом висновків відповідачка не навела в апеляційній скарзі переконливих доводів, які б були підтвердженні письмовими доказами, про неможливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, зокрема, матеріали справи не містять відомостей щодо незадовільного стану їїздоров`я, щомісячного доходу за основним місцем роботи або скрутного матеріального становища чи інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру стягуваних аліментів, відтак вона спроможна надати матеріальну допомогу дитині на належному рівні.

Доводи апеляційної скарги відповідачки ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні спірних правовідносин та положень чинного сімейного законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачкою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній