ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 березня 2024 року

м. Київ

справа № 740/4760/20

провадження № 61-13068св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_2 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Мамонової О. Є., Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності.

2. Позов ОСОБА_1 обґрунтований, тим що, на підставі договору дарування від 05 листопада 2016 року, вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована разом з дочкою ОСОБА_3 , 2013 року народження.

3. Крім того у вказаному будинку без реєстрації проживає її колишній чоловік ОСОБА_2 , через протиправні дії якого, вона не може користуватись своєю власністю та вимушена разом тимчасово проживати

у своїх батьків на

АДРЕСА_2 . Відповідач має зареєстроване місце проживання за адресою:

АДРЕСА_3 , але проживати там не бажає та

в добровільному порядку спірний будинок не звільняє.

5. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд усунути їй перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

6. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області

від 03 травня 2023 року у позові відмовлено.

7. Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має тривалий зв`язок з будинком з початку його забудови як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод (далі - Конвенція), а сам факт належності позивачці на праві власності спірного будинку, який призначався для проживання всієї сім`ї та будувався за спільні кошти сторін, не є підставою для виселення відповідача. Позивачка не довела належними та допустимими доказами вчинення відповідачем протиправних дій, через які вона не може користуватися спірним будинком та факт неможливості спільного проживання сторін.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

8. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 травня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення із вказаного будинку ОСОБА_2 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

9. Апеляційний суд вважав, що позивачка, як власник будинку має право на безперешкодне користування своєю власністю, однак її колишній чоловік не бажає в добровільному порядку звільнити будинок.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

10. У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

11. 29 серпня 2023 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року.

12. Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які

у вересні 2023 року надійшли до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

13. Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник вказує те, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17,

від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, Верховного Суду

від 10 березня 2021 року у справі № 715/574/20, від 19 травня 2021 року

у справі № 712/4380/20, від 31 серпня 2022 року у справі № 554/2412/19,

від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

14. Вважає, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що оскільки між сторонами спору виникли неприязні стосунки, припинення права користування відповідачем спірним будинком відповідає пропорційності та переслідуваній легітимній меті відповідно до статті 8 Конвенції, не базується на достатніх доказах.

15. Крім того апеляційний суд не вказав, які норми матеріального права було неправильно застосовано судом першої інстанції.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

16. 26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу та просила продовжити встановлений судом строк для подання відзиву.

17. Колегія суддів, враховуючи перебування ОСОБА_1 на лікуванні із 12 до 26 жовтня 2023 року, що підтверджено відповідною довідкою, а також строк, необхідний для підготовки відзиву, приписи частини другої статті 127 ЦПК України, вважає за можливе продовжити позивачці строк для подання відзиву до 26 жовтня 2023 року.

18. У відзиві ОСОБА_1 зазначає, що висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи встановленим відповідно до вимог процесуального закону, узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані та не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, на які заявник посилався в касаційній скарзі.

19. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи встановлені судами

20. Сторони із 14 лютого 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 грудня 2019 року.

21. Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22. Після розірвання шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась спільна дитина - ОСОБА_4 , але з осені 2020 року позивачка виселилася

зі спірного будинку і проживає у своїх батьків.

23. Згідно з договором дарування житлового будинку від 25 листопада 2016 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку

АДРЕСА_1 .

24. Листом від 01 листопада 2020 року позивачка повідомила відповідача про своє бажання використовувати спірний будинок для особистого проживання та проживання своєї сім`ї, просила його в строк до 09 листопада 2020 року звільнити будинок у добровільному порядку. Однак відповідач будинок добровільно не звільнив.

25. Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства та факту проживання незареєстрованих осіб

від 06 листопада 2020 року у житловому будинку

АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 та малолітня ОСОБА_3 , 2013 року народження, а ОСОБА_2 , 1979 року народження, фактично проживає в будинку без реєстрації.

26. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року

у справі № 740/1331/21 залишено без змін рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 червня 2022 року, яким відмовлено у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання спірного будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання за ним права власності на 1/2 частку цього будинку та визнання недійсним договору дарування від 25 листопада 2016 року.

27. ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , разом з матір`ю ОСОБА_6 , 1959 року народження, та братом ОСОБА_7 , 1986 року народження, яка їм належить в рівних частках відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 листопада 2000 року.

28. У спірний будинок ОСОБА_2 вселився як член сім`ї власника будинку.

29. За відомостями Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області 20 серпня 2019 року було зареєстроване повідомлення ОСОБА_1 про те, що в цей день о 00 год. 15 хв. за адресою: АДРЕСА_4 , її чоловік у стані алкогольного сп`яніння вибиває двері у будинок її батьків, куди вона втекла.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

30. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

31. Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

32. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

33. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

34. Конституція України гарантує як захист права власності, так і захист права на житло.

35. Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

36. Згідно з частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

37. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

38. Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу України (назва кодексу в редакції Закону від 21 квітня 2022 року № 2215-IX) (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав

і в порядку, передбачених законом.

39. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини друга, четверта статті 3 СК України.

40. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок

(частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

41. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні

з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

42. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

43. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

44. У розглядуваній справі виник спір між власником будинку та колишнім членом його сім`ї з приводу користування спірним будинком після розірвання шлюбу, а вирішення вимог ОСОБА_1 про виселення відповідача,

в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися

з урахуванням дотримання балансу між правом власності та правом колишнього члена сім`ї власника будинку на користування житлом.

45. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але

й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17).

46. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що бажає самостійно проживати у своєму будинку зі своєю сім`єю, натомість колишній чоловік, відмовляється добровільно звільнити будинок та створює їй перешкоди у користуванні житлом.

47. Апеляційний суд встановив, що відповідач користувався спірним будинком, як член сім`ї власника.

48. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

49. Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року в справі № 521/15090/14-ц, проаналізувавши положення статті 405 ЦК України, дійшов висновку, що сервітут, який передбачено цією нормою для членів сім`ї власника житла, є особистим, і це право можуть мати не всі, а лише конкретні особи - члени сім`ї власника житла. Особи мають особистий сервітут, доки вони мають статус члена сім`ї власника житла. Особливістю суб`єкта особистого сервітуту є те, що це особа, яка наділяється таким правом, що може існувати лише в неї.

50. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року

у справі № 447/455/17, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

51. Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи стандартам Конвенції охоплює наступні критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність втручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

52. Оцінюючи пропорційність втручання у право ОСОБА_2 на житло та баланс між захистом права власності позивачки та правом відповідача на користування будинком, апеляційний суд правильно врахував, що відповідач є повнолітнім, працездатним, у спірному будинку не зареєстрований та має

у власності інше житло; позивачка бажає використовувати належний їй будинок для власного проживання; між сторонами розірвано шлюб та склалися неприязні стосунки, які призвели до неможливості спільного проживання колишнього подружжя та вимушеного переселення позивачки разом із малолітніми дітьми в будинок її батьків.

53. Верховний Суд також звертає увагу, що право власності на спірний будинок зареєстровано за позивачкою на підставі договору дарування,

а судовими рішеннями, які набрали законної сили у справі № 740/1331/21, відмовлено у позові ОСОБА_2 про визнання спірного будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ.

54. Обов`язку забезпечувати житлом колишнього чоловіка позивачка не має, як і відсутні відомості про укладення сторонами будь-якого договору щодо найму (оренди) будинку.

55. З урахуванням обставин встановлених у розглядуваній справі апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки позивачем доведено, що виселення відповідача зі спірного житла є законним, переслідує легітимну мету захисту прав власника та є пропорційним заходом.

56. За встановлених обставин, висновки апеляційного суду не суперечать узагальненим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 715/574/20, від 19 травня 2021 року у справі № 712/4380/20,

від 31 серпня 2022 року у справі № 554/2412/19, від 18 січня 2023 року

у справі № 442/810/22, на які заявник посилався в касаційній скарзі.

57. Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права, зокрема щодо не дослідження доказів, Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки апеляційний суд належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно встановив обставини справи та правильно вирішив спір.

58. Сама по собі незгода заявника з оцінкою доказів, наданою апеляційним судом, не є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

59. У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

60. Оскаржуване судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

61. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що апеляційний суд ухвалив оскаржуване судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або

із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2. Постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников