РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Чаричанського П.О.,

за участю секретаря Циганкова Д.Є.,

представника заявника ОСОБА_1 ,

заявника ОСОБА_2 ,

заінтересованої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

22 лютого 2024 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла заява від ОСОБА_2 , в якій вона просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на 6 місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження: заборонити наближатися на відстань ближче ніж на 100 метрів до місця проживання ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог заявниця посилається на те, що остання та ОСОБА_3 є колишнім подружжям та проживають в одному будинку: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 своїми діями систематично завдає заявниці та її матері моральних та фізичних страждань, здійснюючи вказані дії, як правило, в стані алкогольного сп`яніння.

У судовому засідання представник заявника вимоги заяви підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити.

Заявниця у судовому засідання підтримала свою заяву, просила її задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судовому засіданні просив відмовити в задоволені заяви, вказує, що ним не вчиняється домашнє насильство відносно колишньої дружини та тещі.

У відповідності до ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Суд, заслухавши сторони, вивчивши доводи заяви, перевіривши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово зверталась до Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області НП України з заявами за фактом вчинення домашнього насильства з боку громадянина ОСОБА_3 . В про що свідчить термінові заборонені приписи стосовно кривдника.

Згідно листів Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області НП України вбачається, що за заявою ОСОБА_2 співробітниками відділу ОСОБА_3 було проведено профілактичні бесіди «щодо заборони вчинення ним домашнього насилля». Крім цього були складені протоколи про адміністративне правопорушення за фактом скоєння ним домашнього насильства відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а також ч.2 ст. 173-2 КУпАП, а також винесено терміновий заборонний припис строком на 5 діб.

26.09.2023р. Центральним районним судом м. Миколаєва по справі №490/7939/23 винесено постанову, якою ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. Згідно зазначеної постанови ОСОБА_3 вчинив сварку відносно колишньої тещі, ОСОБА_4 , та колишньої дружини, ОСОБА_5 , під час якої висловлювався лайливими словами та погрожував фізичною розправою, чим завдав шкоди психологічному здоров`ю, вчинив домашнє насильство психологічного характеру. Крім того, порушив вимоги термінового заборонного припису.

В судовому засіданні було допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які є донькою та колишньою тещею ОСОБА_3 .

Вказані свідки показали, що ОСОБА_3 неодноразова вчиняв відносно колишньої дружини ОСОБА_2 насильницькі дії психологічного характеру, а саме безпричинно висловлювався на її адресу словами брутальної лайки. Крім того ОСОБА_6 показала, що її батько здійснив відносно неї фізично насильство - безпричинно вдарив її, а також намагався душити.

Відповідно до ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

- заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

- усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

- обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

- заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

- заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

За п. 9 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до п.п. 3, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі.

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18.

Крім того у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Долучені письмові докази по справі, надані пояснення у судовому засіданні свідчать про конфліктні взаємовідносини між сторонами, в окремих випадках можуть розцінюватись судом як домашнє насильство. З огляду на наявні у справі письмові докази суд вважає, що заявником в процесі розгляду справи доведено існування загрози вчинення ОСОБА_3 протиправних дій у майбутньому.

Суд усвідомлює, що достатньою підставою для задоволення такої заяви є існування обґрунтованого побоювання вчинення такого насильства зі сторони заінтересованої особи у майбутньому, що у цій справи доведено.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Врахувавши характер вчинених ОСОБА_3 протиправних дій, ризики їх продовження та вірогідність повторного вчинення домашнього насильства, взявши до уваги нагальну необхідність захисту прав ОСОБА_2 від насильства в сім`ї, суд прийшов до висновку про можливість застосування до ОСОБА_3 обмежувального припису.

З урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, суд вважає, що вжиті заявницею розумні заходи для її захисту та покарання винного не надали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявника.

За таких обставин суд, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявниці щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника частині другій статті 26 Закону № 2229-VIII, вважає, що підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису у вигляді тимчасового обмеження права ОСОБА_3 заборонити наближатися на відстань ближче ніж на 100 метрів до місця проживання ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 . строком на три місяці.

Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 294, 350-1 - 350-8 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , поклавши на нього на строк 3 (три) місяці такі обов`язки:

- заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатися на відстань ближче ніж на 100 метрів до місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : АДРЕСА_1 .

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, віднести на рахунок держави.

Про видачу судового припису не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомити Миколаївське районне управління поліції відділення поліції №1 ГУНП в Миколаївській області для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також Адміністрацію Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради та виконавчий комітет Миколаївської міської ради.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П. О. Чаричанський