Провадження № 2/202/597/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Бєльченко Л.А., за участю секретаря судового засідання Ульянченко А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з цим позовом.

Розпорядженням Верховного Суду від 15.03.2022 року за №9/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» було змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області на Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2023 року визначено суддю Бєльченко Л.А. для розгляду цієї справи.

Ухвалою судді від 31.08.2023 року позовна заява прийнята до провадження і призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 20.02.1998 року, котрий був розірваний 03.03.2004 року.

Під час перебування у шлюбі нею, позивачем, 05.11.1998 року був укладений договір купівлі-продажу та придбана за власні кошти квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира придбана за 4 450 грн. Всі кошти, що були витрачені на купівлю квартири, були її особистими коштами.

У відповіді на відзив позивач також зазначила, що вказана квартира була придбана за кошти, котрі її батько, ОСОБА_3 , передав їй у подарунок протягом року у присутності свідків. Тому просила суд визнати спірну квартиру її особистою власністю.

Під час розгляду справи представник позивача, адвокат Карабут М.В., підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, зазначивши, що спірна квартира придбана ним з позивачем у зареєстрованому шлюбі на ім`я останньої. На той час позивач жодного разу не повідомляла, що її батько нібито подарував їй кошти для придбання квартири. Стверджує, що спірна квартира була придбана за спільні їх кошти. Зазначає, що розмір його доходів на той час був достатнім задля його участі в придбанні цієї квартири, про що свідчать відомості з Державної податкової інспекції за 1998 рік. Також відповідач зазначає, що брав у борг грошові кошти для придбання спірної квартири у розмірі 1 500 грн. у ОСОБА_4 .

Відповідач також зазначив, що після припинення шлюбних відносин, він продовжував проживати в спірній квартирі і сплачував комунальні послуги. Згодом позивачем були створені несприятливі умови для його проживання, після чого, задля уникнення конфліктів, він з`їхав з квартири. Зауважив, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Тому просив суд відмовити у задоволені позову.

З`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову, з огляду на таке.

Судом встановлено, що сторони з 20.02.1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі, котрий був розірваний 03.03.2004 року (а.с.7,11).

Під час перебування у шлюбних відносинах, 05.11.1998 року, на ім`я позивача була придбана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу укладений на Краматорській Універсальній біржі, зареєстрований за реєстровим номером 191. В договорі зазначено, що квартира придбана за 4450 грн.

Зі змісту договору купівлі-продажу квартири також вбачається, що сторонам договору зрозумілий зміст ст.ст. 112,113,234,235 ЦК України, а також ст.ст. 22,23,78,79 Кодексу України «Про шлюб та сім`ю» (а.с.12).

Відповідно до ст.22 Кодексу України «Про шлюб та сім`ю», положення котрого діяли на час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст.23 цього Кодексу, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Аналогічні положення містяться у статтях 60,63 Сімейного кодексу України, що діє на час розгляду справи.

Частиною третьої ст. 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частиною третьою ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Наведені норми Закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один з із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таку позицію висловлював Верховний Суд у постанові від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та ін.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поді майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 визначено, що вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

У постанові Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17 зроблено висновок про те, що той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до змісту ст. 12,81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позивачем не доведено, не надано належних і допустимих доказів того, що спірна квартира є її особистою власністю, оскільки матеріалами справи підтверджується, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за договором купівлі-продажу на ім`я позивача була придбана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд критично ставиться і не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що спірна квартира є особистою власністю останньої, оскільки придбана за грошові кошти, подаровані її батьком. При цьому суд враховує, що з наданих позивачем копій договору дарування грошових коштів не видно, що грошові кошти подаровані і витрачені для придбання спірної квартири. Також суд звертає увагу на те, що вказані копії договорів дарування грошових коштів були надані позивачем вже після подання відповідачем відзиву, а не відразу з позовною заявою.

Так само суд критично ставиться до наданих позивачем в якості доказів копії нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 , про те, що вона була свідком при передачі грошових коштів для придбання спірної квартири ОСОБА_6 . ОСОБА_7 , і заяви, поданої ОСОБА_6 через електронний суд, про передачу грошових коштів позивачці для придбання квартири. Складання таких заяв нічим не передбачено. Крім того, викликає сумнів, що гр. ОСОБА_5 , яка, як указано була присутня у якості свідка при передачі грошових коштів, могла знати адресу спірної квартири.

Водночас відповідачем надано докази того, що він на час придбання спірної квартири був працевлаштований, мав доходи, що є достатніми для його участі у придбанні квартири, про що свідчить довідка про доходи з Державної податкової служби. Відповідачем також надана заява гр. ОСОБА_4 про те, що останній надавав у борг ОСОБА_2 у жовтні 1998 року 1500 грн., котрі останній повернув у липні 1999 року.

У зв`язку з зазначеним, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для визнання квартири АДРЕСА_2 особистою власністю ОСОБА_1 і відмовляє у задоволені позову.

Судові витрати позивачеві не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст 4,5, 10,12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України , суд-

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_1 у позовних вимогах до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю квартири АДРЕСА_2 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Л.А. Бєльченко