ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року

м. Харків

справа № 642/6484/20

провадження № 22-ц/818/1159/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Маміної О.В.,

суддів колегії Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»

відповідач ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 20 грудня 2023 року, постановлене суддею Грічук О.П.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2020 року АТ Альфа Банк правонаступником якого є АТ«СЕНС БАНК» (надалі Банк) звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 500814646 у розмірі 103541,44 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 20 грудня 2023 року позовні вимоги Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» заборгованість за кредитним договором № 500814646 від 06.03.2020 у розмірі 103169,50 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684,00 грн 00 копійок.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неповно встановив обставини у справі та помилково не прийняв до уваги, те що АТ Сенс Банк не надано ні оригіналу вказаного кредитного договору, ні доказів отриманих і використаних ним коштів у розмірі зазначеного у виписці. Судом не взято до уваги, що апелянт систематично вносив кошти на погашення кредиту, Банк вимоги до нього не пред`являв. Наголошує, що наразі передбачено мораторій на стягнення заборгованості.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість за тілом кредиту, відсотками та неустойкою, з урахуванням перехідних положень Цивільного кодексу суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення заборгованості за кредитом 88 778.41 грн., 12 750.12 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом та 2012.91 грн. неустойка.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено, що 14.08.2018 ОСОБА_1 підписав оферту на укладення угоди про надання кредиту №501055170 з метою отримання готівки.

У зв`язку із фінансовими проблемами з повернення кредиту, 06.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся до позивача із клопотанням про оформлення нового кредиту для погашення кредиту №501055170 від 14.08.2018.

На підставі зазначеного звернення відповідача, останній 06.03.2019 уклав з позивачем новий кредитний договір №500814646, за умовами якого, відповідачу надано 105203,69 грн. за відсотковою ставкою 23,% річних терміном 48 місяців.

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 частково сплачував заборгованість за кредитним договором, проте утворилась заборгованість у сумі 103541,44 грн, з яких заборгованість за кредитом 88 778.41 грн. та 12 750.12 грн. заборгованість за відсотками, неустойка 2012,91 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було виконано взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, відповідачем жодних доказів на спростування розміру кредитної заборгованості та її складових, власного розрахунку боргу, не надано, фактичне користування перерахованими АТ «Сенс-Банк» на його особистий рахунок кредитними коштами не спростовано.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1 і 2ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Вищенаведеними доказами, яким суд надав належну оцінку, доведено факт отримання відповідачем кредиту та наявності у нього заборгованості. Тому судова колегія не приймає доводи апелянта з приводу недоведення факту отримання ним грошових коштів.

Сам відповідач у відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі не заперечував факт наявності кредитних правовідносин між сторонами. Зазначав, що систематично вносив обов`язкові щомісячні платежі, тому вважає, що підстави для стягнення заборгованості у Банка відсутні.

Згідно даних розрахунку заборгованості за період з 06.03.2019 по 07.09.2020 ОСОБА_1 періодично здійснював погашення кредиту (а.с. 37).

Даних на спростування вказаного розрахунку відповідачем суду не надано.

Розмір відсоткової ставки був визначений при укладенні договору та погоджений відповідачем, (а.с.32-35).

Оскільки фактично отримані та використані відповідачем кредитні кошти на час звернення до суду Банку не повернуті, колегія суддів вважає, що суд дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

Підстав для відмови в задоволенні позову колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова