Справа № 405/4853/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року м. Кропивницький

Ленінський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого-судді: Драного В.В.

при секретарі: Дятел О.В.

за участі: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідачів ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 про визнання договору довічного утримання (догляду), укладеного 01.11.2011 року між ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з іншої, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Звіздун Н.К., зареєстрованого в реєстрі за № 2026, недійсним. В обґрунтування позову вказав, що 01.11.2011 року між батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ОСОБА_6 , який помер у 2018 році, та ОСОБА_7 , яка померла у 2013 році, з однієї сторони та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, згідно якого останні набули право власності на квартиру, що розташована по АДРЕСА_1 . Зазначив, що станом на дату укладення договору ОСОБА_6 мав травму у вигляді струсу мозку, внаслідок побиття ОСОБА_5 , та хворів на дисциркуляторну енцефалопію ІІ ступеню, а ОСОБА_7 хворіла на онкологічне захворювання. Вважає, що даний договір було укладено його батьком на невигідних для себе умовах та із застосуванням фізичної сили відповідачем ОСОБА_5 до батька ОСОБА_6 . Так само, ОСОБА_7 уклала даний договір на невигідних для неї умовах та була змушена це зробити через тяжкі обставини, у зв`язку з потребою витрат на лікування. При цьому, ОСОБА_5 умови договору належним чином не виконував, застосовував фізичну силу до батька, відбирав разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 його пенсію, позбавляючи його всіх джерел існування. За таких обставин просить визнати недійсним даний договір.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18.09.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

29.12.2020 року представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Звіздун А.М. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та пояснив, що саме з відповідачем ОСОБА_5 у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 склалися довірливі сімейні стосунки. ОСОБА_5 разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 постійно опікувалися долею батьків ОСОБА_5 , надавали їм різнопланову допомогу та забезпечення, допомагали матеріально, організовували лікування, ремонт у квартирі та вирішували багато інших побутових і організаційних питань. Зазначив, що відповідач стверджує, що саме позивач застосовував фізичне насильство до їх батька ОСОБА_6 . В той же час, у позивача з батьками склалися напружені стосунки, при їх спілкуванні позивач створював конфліктні ситуації, їм не допомагав, що стало однією із причини укладення даного договору саме з відповідачами. При цьому, позивачем не конкретизовано які саме умови спірного договору були вкрай невигідними для батьків. Спірний договір був повністю виконаний обома сторонами і жодна з них не ставила питання про його недійсність або про розірвання у зв`язку із його невиконанням. За таких обставин просить відмовити у задоволенні позову.

05.08.2021 року позивач та його представник адвокат Іващенко І.Ю. подали до суду відповідь на відзив на позов, в якій зазначили, що ОСОБА_6 у 2015 році перебував на диспансерному обліку, від лікування онкологічного захворювання відмовився, йому було рекомендовано симптоматичне лікування за місцем проживання. У свою чергу, ОСОБА_7 у 2012 році у зв`язку з онкологічним захворюванням проходила курси поліхіміотерапії, які проводились за рахунок державних закупівель, а препарати супровідної терапії вона купувала за свої кошти, які мали значну для неї ціну. При цьому, відповідачами умови спірного договору не виконувалися.

Ухвалою суду від 01.11.2021 року заяву представника позивача про призначення судової товарознавчої експертизи задоволено, призначено у справі судову товарознавчу експертизу, проведення якої доручено експерту(ам) Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, а провадження у справі зупинено.

11.07.2022 року до суду надійшов лист Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 23.06.2022 року № 1215-1-22, в якому вказано, що експертиза не може бути виконана, оскільки до компетенції експерта-товарознавця не входить вирішення питання вартості медичних послуг, а цінова інформація про вартість лікарських препаратів станом на 2010-2013 роки в експерта відсутня.

Ухвалою від 20.07.2022 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 28.09.2022 року клопотання позивача задоволено, залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 03.11.2022 року підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи по суті.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та пояснили, що договір довічного утримання відповідачами не виконувався, кошти на лікування по договору не витрачалися. ОСОБА_6 повідомляв позивача про те, що відповідачі забрали у нього телевізор та відібрали документи. Спірний договір було укладено на вкрай невигідних умовах, оскільки батьки мали онкологічні захворювання, їх лікування здійснювалося за кошти самих батьків.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивач у серпні 2011 року застосовував фізичну силу до їх батька, побивши його після чого їх батьки оформили договір довічного утримання саме на відповідача ОСОБА_5 . Зазначив, що він допомагав батьками, купував їм ліки, оплачував хіміотерапію матері, здійснив їх поховання. При цьому, їх мати хворіла задовго до укладення спірного договору. Позивач жодної допомоги батькам не надавав. Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання 21.03.2024 року не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України, причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона з 2000 року разом проживає з відповідачем ОСОБА_5 . У 2001 році вона познайомилася з батьками свого чоловіка ОСОБА_5 , з яким вони допомагали їм, купували ліки. Зокрема, вони з чоловіком придбали пральну машину, мікрохвильову піч, оплатили похорони. Коли батьки чоловіка перебували у лікарні, то вони з чоловіком їм допомагали. У грудні 2013 року, коли мати її чоловіка була у лікарні, позивач жодного разу її не відвідував. Батько чоловіка також хворів, від операції відмовлявся, однак проходив певне лікування. Розмір пенсії батьків чоловіка їй невідомий. Батько чоловіка психічними хворобами не страждав, все розумів.

Представник відповідачів адвокат Звіздун А.М. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов, заперечив, вказав, що позивачем не доведено, що договір довічного утримання було укладено на вкрай невигідних умовах.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідка ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи та матеріали цивільної справи № 404/7618/18, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_5 являються дітьми ОСОБА_6 , 1939 р.н., та ОСОБА_7 , 1940 р.н. При цьому, відповідач ОСОБА_3 є дружиною відповідача ОСОБА_5 .

Також встановлено, що батькам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві спільної власності належала квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно листа Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області від 10.04.2023 року № 42-аз/111-23 від ОСОБА_1 18.08.2011 року надійшло повідомлення про те, його батько наніс йому тілесне ушкодження у вигляді синця на тілі. Матеріали ЖРЗПЗ знищені за закінченням терміну зберігання (т. 1, а.с. 217).

01.11.2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з однієї сторони та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання (догляду), який був посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Звіздун Н.К., зареєстрований в реєстрі за № 2026. Згідно умов цього договору ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (відчужувачі) передали, а ОСОБА_5 (набувач) отримав у власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язався довічно утримувати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Даний договір було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів та зареєстровано право власності набувача на дану квартиру (т. 1, а.с. 15-18; т. 1, а.с. 108-111 цивільної справи № 404/7618/18).

Згідно п. 6, 7 цього договору загальна вартість квартири становить 46911,00 грн.

Відповідно до п.п. 8, 9 цього договору утримання (догляд) визначається сторонами договору у вигляді забезпечення відчужувачів житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення відчужувачів щоденним триразовим калорійним харчуванням; надання побутових послуг (прання постільної білизни, одягу, тощо); забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів. Вартість матеріального забезпечення визначено сторонами у розмірі однієї мінімальної пенсії за віком, щомісячно.

Згідно п. 10 цього договору відчужувачі мають право вимагати своєчасного та повного здійснення надання від набувача утримання (догляду) та розірвання цього договору у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків за цим договором.

Як вбачається з п. 12 цього договору набувач ОСОБА_5 зазначену квартиру набув за згоди своєї дружини ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (т. 1, а.с. 12).

Згідно листа Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області від 06.08.2018 року № АЗ-106/117-18 ОСОБА_6 20.02.2018 року звертався до поліції із заявою щодо спричинення йому невісткою ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, про що 21.02.2018 року було внесено відомості до ЄРДР за № 0001680 за ч. 1 ст. 125 КК України, по якому проводиться досудове розслідування (т. 1, а.с. 145). Як вбачається із заяви ОСОБА_6 від 20.02.2018 року, він просив притягнути до відповідальності ОСОБА_10 , яка 20.02.2018 року близько 17:15 год. прийшла до нього додому почала на нього кричати і штовхнула, внаслідок чого він отримав тілесне ушкодження на голові (т. 1, а.с. 171).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (т. 1, а.с. 11).

Згідно листа КНП «Обласний онкологічний центр Кіровоградської обласної ради» від 17.08.2020 року № 775 ОСОБА_6 перебував на диспансенрному обліку з 06.11.2015 року з діагнозом Переферичний Cr правої легені st. IB T2N0M0, кл. гр. IV, від лікування пацієнт відмовився, рекомендовано симптоматичне лікування за місцем проживання, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 від ракової інтоксикації. ОСОБА_7 перебувала на диспансерному обліку з 24.05.1990 року з діагнозом Cr яєчників st.I T1N0M0, проходила курси поліхіміотерапії у двічі у 1990 році, двічі у 1991 році та двічі у 2012 році. Курси поліхіміотерапії проводились за рахунок державних закупівель, препарати супровідної терапії хвора купувала за свої кошти. ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 від ракової інтоксикації (т. 1, а.с. 107).

Як вбачається з висновку судово-психіатричного експерта № 195 від 19.05.2020 року, проведеного в межах розгляду цивільної справи № 404/7618/18 під час укладання договору довічного утримання (догляду) від 01.11.2011 року ОСОБА_6 виявляв ознаки емоційно-лабільного (астенічного) розладу з церебрастенічими цефалігічними проявами, що проте не супроводжувалося хворобливою дезорганізацією поведінки, глибокими емоційно-вольовими розладами, інтелектуально-мнестичними порушеннями, не супроводжувалося будь-якими розладами психотичного рівня, та не позбавляло його здатності станом на 01.11.2011 року розуміти значення своїх дій та керувати ними (т. 1, а.с. 19-32).

Також, як вбачається з висновку судово-психіатричного експерта № 194 від 19.05.2020 року, проведеного в межах розгляду цивільної справи № 404/7618/18 під час укладання договору довічного утримання (догляду) від 01.11.2011 року ОСОБА_7 не виявляла ознак будь-якого хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності психотичного рівня (в тому числі і таких, що могли би бути викликані важкими соматичними хворобами) і була здатна розуміти значення своїх дій і керувати ними станом на 01.11.2011 року (т. 2, а.с. 37-43 цивільної справи № 404/7618/18).

Згідно письмових пояснень ОСОБА_11 , наданих ним до суду, він у вересні 2017 року перебував у санаторії МВС України у м. Київ разом з ОСОБА_1 протягом 21 дня. Під час відпочинку ОСОБА_1 систематично телефонував своєму батькові та дізнавався про його здоров`я, так як останній хворів. Також батько неодноразово дзвонив йому та скаржився на меншого сина ОСОБА_5 та невістку Олену, а саме, що вони його ображають та відбирають усі гроші, тому він не може собі придбати необхідні речі. Батько просив у ОСОБА_1 допомоги, казав, що молодший син із невісткою забрали в нього всі документи, залишивши лише пенсійне посвідчення. ОСОБА_1 на це вказав, що не хоче конфліктувати із братом та порадив йому звертатися до поліції (т. 1, а.с. 173-174).

Крім того, пояснення аналогічного змісту ОСОБА_11 , будучи допитаним в якості свідка, надав у судовому засіданні 26.03.2019 року при розгляді цивільної справи № 404/7618/18 (т. 1, а.с. 116-118 цивільної справи № 404/7618/18; т. 2, а.с. 3-28 цивільної справи № 404/7618/18).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що являється зведеною сестрою померлого ОСОБА_6 та проживає в м. Кропивницький. Вказала, що її брат завжди говорив, що його син ОСОБА_12 та його дружина ОСОБА_13 завжди допомагали та займалися ним. Договір дарування був укладений її братом з відповідачем ОСОБА_5 тому що ОСОБА_1 побив батька, про що сам брат їй і розповів. Так, син ОСОБА_14 побив батька ОСОБА_6 , однак до міліції забрали на добу саме батька. Після цього ОСОБА_6 говорив їй, що для нього сина ОСОБА_14 не існує, разом з батьком вона його не бачила. Зазначила, що ніколи не було такого, щоб відповідачі забирали кошти у батьків і витрачали їх на власний розсуд. Про наміри розірвати договір довічного утримання ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_7 свідку не говорили. Уся допомога надавалися лише відповідачами. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 говорили свідку, що вони уклали договір про утримання з відповідачами, бо вони їх утримують.

Постановою дізнавача СД Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області від 31.10.2023 року кримінальне провадження № 0001059 за ч. 1 ст. 384 КК України, відкрите за заявою ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_8 давала неправдиві показання під час розгляду цивільної справи у суді закрито на підставі у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (т. 2, а.с. 17-18).

Як вбачається із дослідженого судом аудіозапису судового засідання 26.06.2019 року в цивільній справі № 404/7618/18, допитаний в якості свідка ОСОБА_15 пояснив, що проживав по сусідству з ОСОБА_5 , батьки якого ОСОБА_16 та ОСОБА_17 кожні вихідні приїздили їх провідувати. Батьки були нормальні, без розладів та проживали в іншій квартирі. При цьому, ОСОБА_6 на здоров`я не скаржився, до сина ОСОБА_12 приїздив сам на маршрутці (т. 1, а.с. 161-163 цивільної справи № 404/7618/18).

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (стаття 745 ЦК України). У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Момент виникнення прав та обов`язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає i право власності у набувача щодо майна, яке йому передасться за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов`язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 ЦК України). Право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Договір довічного утримання є правочином, тому його чинність пов`язується з вимогами, встановленими для чинності будь-якого правочину (ст. 203 ЦК України). Так, в ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17.

Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання вказаного договору довічного утримання недійсним, позивач зазначав про те, що оспорюваний правочин укладено під впливом тяжких для відчужувачів обставин та на вкрай невигідних умовах для них, оскільки останні мали тяжкі хвороби, на лікування яких потрібні були грошові кошти. Також, відчужувач ОСОБА_6 уклав даний договір внаслідок застосування до нього фізичної сили з боку відповідача ОСОБА_5 .

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.12.2022 року у справі № 483/88/21.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відтак, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, встановлені ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд позбавлений можливості самостійно витребовувати від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи та докази наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання договору довічного утримання недійсним.

Так, відчужувач ОСОБА_7 дійсно хворіла на онкологічне захворювання та проходила відповідне лікування у 1990-1991 році та у 2012 році, тобто за 20 років до укладення спірного договору та протягом року після його укладення. При цьому, відчужувач ОСОБА_6 перебував на диспансерному обліку у зв`язку з онкологічним захворюванням з 2015 року, тобто через 4 роки після укладення спірного договору.

Водночас, позивачем жодним чином не обґрунтовано та не зазначено, які саме положення спірного договору на його думку були вкрай невигідними для відчужувачів.

Суд вважає за необхідне наголосити, що сама по собі наявність тяжких життєвих обставин в однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним згідно ст. 233 ЦК України.

Окрім того, у пункті 21 спірного договору вказано, що його сторони підтверджують, що договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею на вигідних для сторін умовах та не є результатом впливу тяжких обставин.

Також, суд не бере до уваги пояснення ОСОБА_11 , оскільки вони ґрунтуються на повідомленні іншої особи позивача ОСОБА_1 , який очевидно, заінтересований у конкретному результаті розгляду даної справи і міг бути необ`єктивним при повідомленні свідку вказаних обставин. Крім того, доказів їх спільного перебування у санаторії матеріали справи також не містять.

Твердження позивача про те, що курси хіміотерапії відчужувача ОСОБА_7 оплачувалися державою, що свідчить про невиконання відповідачами умов спірного договору є недоречними, оскільки невиконання умов договору є підставою для його розірвання сторонами такого правочину, а не визнання недійсним. При цьому, відомостей про наміри сторін розірвати даний договір або визнати його недійсним у матеріалах справи відсутні.

Також, факт звернення у 2018 році відчужувача ОСОБА_6 до поліції із зверненням про його побиття відповідачем ОСОБА_3 не є належним та достатнім доказом того, що спірний договір було укладено відчужувачами у 2011 році під впливом тяжкої для них обставини і на вкрай невигідних умовах або під впливом насильства, оскільки дана подія відбулася через майже 7 років після його укладення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що спірний договір довічного утримання було укладено сторонами на вкрай невигідних умовах для відчужувачів або під впливом насильства, а тому позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору довічного утримання є необґрунтованим та недоведеним.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, слід вказати, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.11.2018 року у справі № 372/1036/15-ц.

Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

За наведених обставин, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 10 - 13, 19, 76 - 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про визнання договору довічного утримання недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 01.04.2024 року.

Суддя Ленінського районного суду

м. Кіровограда В.В. Драний