П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/1720/24

Провадження № 22-ц/4815/440/24

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Харечко С.П.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено

12 лютого 2024 року в м. Рівне

Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

боржник - ОСОБА_1 ;

стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Консалт Солюшенс";

представники учасників справи:

боржників адвокат Іванюк Ігор Васильович;

за участі: приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіної Дарії Анатоліївни і представника ОСОБА_1 адвоката Іванюка Ігоря Васильовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іванюка Ігоря Васильовича на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2024 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця Капустіної Д.А. із зобов`язанням усунути порушення,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року представником ОСОБА_1 адвокатом Іванюком І.В. подано до суду скаргу, де він просив визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіної Д.А. у виконавчому провадженні № 73211030, яка виявилася у неприйнятті рішення на підставі поданого боржником клопотання про закінчення виконавчого провадження від 16 грудня 2023 року, а саме постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №73211030 від 02 листопада 2023 року з примусового виконання виконавчого листа №2-409/11, виданого Рівненським міським судом 31 травня 2022 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "ERSTE Банк" (далі ПАТ "ERSTE Банк") заборгованості по непогашеному кредиту на загальну суму 654 380,44 гривень в зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Також просив зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіну Д.А. вчинити дії відповідно до вимог ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" з примусового виконання виконавчого листа № 2-409/11, виданого Рівненським міським судом 31 травня 2022 року.

Мотивуючи скаргу, зазначалося, що на виконання рішення Рівненського міського суду у справі №2-409/11, 31 травня 2022 року правонаступнику кредитора - ТОВ "Консалт Солюшен" було видано виконавчий лист за №2-409/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ "ERSTE Банк" заборгованості по непогашеному кредиту на загальну суму 654 380,44 гривень. На підставі виконавчого листа, виданого відповідно до цього рішення, 02 листопада 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Капустіною Д.А. було відкрито виконавче провадження №73211030 про примусове виконання рішення суду. 13 листопада 2015 року новий кредитор, яким був правонаступник ПАТ "ERSTE Банк" ПАТ "Фідобанк", набув право власності на предмет іпотеки, а саме: нежитлове приміщення першого поверху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 134,3 м2, на підставі договорів іпотеки № 014/16545/9/17969/1 від 18 червня 2008 року та № 014/16545/424045/1 від 03 жовтня 2008 року в позасудовому порядку, який передбачений ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

В подальшому ПАТ "Фідобанк" відчужив іпотечне майно на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу приміщення від 15 грудня 2015 року, згідно з пунктом 3 якого продаж зазначених приміщень вчинено за ціною 1 250 000 гривень. Тобто одержані внаслідок продажу іпотечного майна грошові кошти значно перевищували розмір заборгованості ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що визначений рішенням Рівненського міського суду від 22 лютого 2011 року у справі № 2-409/11. Отже, вимоги кредитора задоволено в повному обсязі. З огляду на це 16 грудня 2023 року приватному виконавцю Капустіній Д.А. божником було надіслано клопотання про закінчення виконавчого провадження ВП №73211030 від 02 листопада 2023 року з примусового виконання виконавчого листа № 2-409/11 в зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення. Однак будь-якого рішення з приводу клопотання приватним виконавцем не було прийнято, а виконавче провадження закінчено не було. При цьому вважав, що існують достатні підстави для прийняття рішення щодо виконавчого документа відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2024 року представнику ОСОБА_1 адвокату Іванюку І.В. у задоволенні скарги відмовлено.

На судове рішення представником ОСОБА_1 адвокатом Іванюком І.В. подано апеляційну скаргу, де він покликався на її незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовано помилковістю висновків суду попередньої інстанції про відсутність доказів на підтвердження факту виконання боржником рішення суду в повному обсязі, що виключало можливість винесення постанови про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої п.9 ч.1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження". Так, 13 листопада 2015 року правонаступник ПАТ "ERSTE Банк" ПАТ "Фідобанк" набув право власності на предмет іпотеки, а саме: нежитлове приміщення першого поверху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 134,3 м2, на підставі договору іпотеки № 014/16545/9/17969/1 від 18 червня 2008 року та договору іпотеки № 014/16545/4/24045/1 від 03 жовтня 2008 року в позасудовому порядку - як це встановлено ст. 37 Закону України "Про іпотеку". Згодом ПАТ "Фідобанк" відчужив нежитлові приміщення першого поверху у АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу приміщення від 15 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В., зареєстрованого в реєстрі за №4797. За умовою пункту 3 даного договору продаж приміщень вчинено за ціною 1 250 000 гривень. Цю обставину не спростовано стягувачем і приватним виконавцем, а суд факту набуття права власності на іпотечне майно в рахунок погашення боргу, належного боржнику, відповідної оцінки не дав. Вважав, що набутого стягувачем майна в рахунок виконання зобов`язання, вартість якого на момент продажу становила 1 250 000 гривень, покриває заборгованість, встановлену рішенням суду у справі № 2-409/11. Сам факт набуття майна у власність та подальше отримання грошових коштів від його продажу вказує на відсутність боргу у боржника перед стягувачем за рішенням суду. При цьому позиція стягувача про те, що попередній кредитор не повідомляв його про отримання будь-яких коштів, не заслуговує на увагу та спростовується фактом набуття майна у позасудовому порядку за іпотечним застереженням. Отже, дії приватного виконавця з примусового виконання виконавчого документу призведуть до порушення прав боржника у виконавчому провадженні і фактичного повторного стягнення присуджених рішенням суду коштів із нього, що є недопустимим з точки зору норм законодавства та принципу верховенства права.

З наведених міркувань просив скасувати ухвалу суду першої інстанції і прийняти нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задовольнити,

- визнавши неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіної Д.А. у виконавчому провадженні № 73211030, яка виявилася у неприйнятті рішення на підставі поданого боржником клопотання про закінчення виконавчого провадження від 16 грудня 2023 року, а саме постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №73211030 від 02 листопада 2023 року з примусового виконання виконавчого листа № 2-409/11, виданого Рівненським міським судом 31 травня 2022 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "ERSTE Банк" заборгованості по непогашеному кредиту на загальну суму 654 380,44 гривень, в зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

- зобов`язавши приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіну Д.А. вчинити дії відповідно до вимог ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" з примусового виконання виконавчого листа № 2-409/11, виданого Рівненським міським судом Рівненської області 31 травня 2022 року.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу стягувач не скористався, хоча про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 06 березня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, і ці обставини учасниками справи не заперечуються, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2011 року, що набрало законної сили, позов ПАТ "ERSTE Банк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ "ERSTE Банк" заборгованість по непогашеному кредиту на загальну суму 654 380,44 гривень та судові витрати у справі.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05 травня 2015 року замінено сторону виконавчого провадження за виконавчими документами з ПАТ "ERSTE Банк" його правонаступником ПАТ "Фідобанк".

Незабаром, 13 листопада 2015 року, ПАТ "Фідобанк" набуто право власності на предмет іпотеки, а саме нежитлове приміщення першого поверху, що знаходиться у АДРЕСА_1 , загальною площею 134,3 м2, на підставі Договору іпотеки № 014/16545/9/17969/1 від 18 червня 2008 року та Договору іпотеки № 014/16545/4/24045/1 від 03 жовтня 2008 року в позасудовому порядку, передбаченому ст. 37 Закону України "Про іпотеку", що підтверджується Витягом з ДРРП № 47608124 від 13 листопада 2015 року.

Внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі зазначених договорів іпотеки до кредитора перейшло право власності на предмет іпотеки, а право іпотеки за обома договорами іпотеки було припинено.

В подальшому кредитор ПАТ "Фідобанк" відчужив нежитлові приміщення першого поверху за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_4 згідно з Договором купівлі-продажу приміщення від 15 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4797.

Згідно з пунктом 3 цього договору продаж зазначених приміщень вчинено за ціною 1 250 000 гривень.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 08 вересня 2021 року замінено стягувача ПАТ "Фідобанк" його правонаступником ТОВ "Консалт Солюшенс" у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими Рівненським міським судом Рівненської області у цивільній справі № 2-409/11 за позовом ПАТ " ERSTE Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості згідно з рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2011 року.

На виконання рішення суду першої інстанції 31 травня 2022 року правонаступнику видано виконавчий лист за №2-409/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "ERSTE Банк" солідарно заборгованість по непогашеному кредиту на загальну суму 654 380,44 гривень.

На підставі виконавчого листа, виданого відповідно до вказаного судового рішення, 02 листопада 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Капустіною Д.А. відкрито виконавче провадження №73211030 з примусового виконання рішення суду.

У грудні 2023 року представником боржника на адресу приватного виконавця Капустіної Д.А. надіслано клопотання про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-409/11 від 31 травня 2022 року, виданого Рівненським міським судом Рівненської області, як фактично виконаного.

22 січня 2024 року за вх. №187 від стягувача надійшла письмова відповідь, в якій повідомлялося, що докази на підтвердження факту виконання боржником рішення суду попереднім кредитором йому не надані, грошові кошти на виконання рішення на рахунок стягувача не надходили. Тому стягувач не підтверджував виконання рішення суду №2-409/11, виданого Рівненським міським судом Рівненської області.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким правом і скористався боржник, оскільки вважав, що рішення суду згідно з виконавчим документом про стягнення з нього 654 380,44 гривень виконано фактично в повному обсязі внаслідок реалізації кредитором іпотечного майна за ціною 1 250 000 гривень.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд попередньої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні поданої на бездіяльність приватного виконавця скарги через те, що боржник звертався до суду з заявою про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню, а Рівненський апеляційний суд своєю постановою від 19 вересня 2023 року відмовив в задоволенні заяви. При цьому суд апеляційної інстанції встановив те, що, не довівши факту припинення зобов`язань боржників за кредитним договором та договором поруки, їхні вимоги про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, є передчасними. Разом з тим доводи апеляційної скарги про те, що звернення стягувачем стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності свідчить про припинення зобов`язань боржників за кредитним договором і договором поруки на підставі ч.4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку". Вважав їх юридично неспроможними для задоволення заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, адже вони не вказували про безумовність припинення зобов`язань божника за кредитним договором.

Також враховано, що ТОВ "Консалт Солюшенс" повідомило приватного виконавця про те, що грошових коштів на виконання рішення суду на рахунок стягувача не надходило, тобто боржник фактично не виконав у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, а тому відсутні підстави для закінчення цього виконавчого провадження, передбачені п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Проте з такими висновками погодитися не можна.

У постанові Рівненського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року у справі №2-409/11 за заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у цивільній справі за позовом ПАТ "ERSTE Банк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості апеляційний суд прийшов до відповідного висновку, в т.ч. через те, що фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" є підставою для закінчення виконавчого провадження, а не визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. При цьому вказувалося, що у випадку наявності судового рішення про стягнення боргу з боржника, яке набрало чинності до процедури позасудового врегулювання, та за відсутності доказів про його виконання в повному обсязі або доведеності того, що зобов`язання боржника є припиненим ч.4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку", ця норма застосована бути не може.

Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , поданою адвокатом Іванюком І.В., на постанову Рівненського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року в справі.

Приходячи до переконання про задоволення скарги, колегія суддів бере до уваги, що факт виконання боржником своїх зобов`язань перед кредитором підлягав врахуванню саме в рамках виконавчого провадження, позаяк рішення про стягнення боргу ухвалено 22 лютого 2011 року, а відчуження іпотечного майна кредитором здійснено 15 грудня 2015 року. Поготів, ухвалою Рівненського 05 травня 2015 року замінено сторону саме виконавчого провадження.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої Цивільного кодексу України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Найпоширенішою підставою припинення зобов`язання є його припинення унаслідок виконання, проведеного належним чином.

Натомість положення ст. 36 Закону України "Про іпотеку" передбачають таку самостійну підставу припинення зобов`язання як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.

Частиною четвертою ст. 36 Закону України "Про іпотеку" у редакції, чинній на час укладення договорів іпотеки і відчуження кредитором іпотечного майна, встановлено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Тобто це правило закону є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми про припинення зобов`язання лише належним виконанням - ст. 599 ЦК України. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Такий правовий механізм поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично невиконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.

Підстави для припинення зобов`язання визначені у ст.ст. 598-609 ЦК України. Разом з тим частина перша ст. 598 ЦК України встановлює, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а, отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у Цивільному кодексі України.

Зокрема, Закон України "Про іпотеку" як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.

Частина четверта ст. 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до ст. 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта ст. 36 Закону України "Про іпотеку" передбачає спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині ст. 36 Закону України "Про іпотеку", передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а, отже, має обмежувальний характер регулювання і тому не може тлумачитися розширено.

З цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

У той же час, виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

Допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.

Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора/іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.

Частина четверта ст. 36 Закону України "Про іпотеку" у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування", який набрав чинності 04 листопада 2018 року та введений в дію 04 лютого 2019 року, передбачає, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Проте, як зазначалось, редакцією цієї правової норми, що діяла на час виникнення правовідносин, було установлено безальтернативну недійсність будь-яких вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання

У цій справі встановлено, що кредитний договір забезпечений лише одним предметом іпотеки. Кредитний договір будь-яким іншим рухомим чи нерухомим майном не забезпечувався. В свою чергу, порука це обов`язок поручителя перед кредитором нести відповідальність за порушення боржником своїх зобов`язань.

Тому кредитор і боржник повинні та мали право розраховувати, що заборгованість у випадку неповернення її боржником повинна та могла бути погашена в досудовому порядку саме за рахунок іпотечного майна, а тому кредитор повинен був діяти таким чином, щоб заборгованість була погашена за рахунок іпотечного майна в повному обсязі.

Обставин невжиття боржником заходів для збереження предмета іпотеки чи неналежної його експлуатації, знищення, пошкодження встановлено не було.

Стягувач повинен був застосувати заходи досудового врегулювання та звернення стягнення на предмет іпотеки у такий спосіб, щоб вартість предмета іпотеки повністю або в більшій частині погасила заборгованість за кредитним договором, розуміючи, що наступні будь-які вимоги в цих правовідносинах будуть неможливі. Неможливість наступних вимог кредитора до боржника за змістом норми закону, чинної на той момент, і таких фактичних обставин, які встановлено в цій справі, свідчить про припинення зобов`язання боржника у кредитних правовідносинах виконанням.

Отже, слід дійти висновку, що зобов`язання боржника у таких кредитних правовідносинах припинилось.

Наведене підлягало обов`язковому врахуванню приватним виконавцем у ході здійснення виконавчого провадження.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні скарги увагу на викладені обставини не звернув, що призвело до постановлення ухвали, яка не може залишатися чинною.

Тому доводи представника боржника є обґрунтованими, а скарга на бездіяльність приватного виконавця підлягає задоволенню, адже судом встановлено підстави, які відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" спонукають до закінчення виконавчого провадження.

Підставою для скасування оскаржуваної ухвали з прийняттям нової постанови відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іванюка Ігоря Васильовича задовольнити.

Скасувати ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2024 року.

Визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіної Д.А. у виконавчому провадженні № 73211030.

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіну Д.А. вчинити дії у відповідності до вимог ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" з примусового виконання виконавчого листа № 2-409/11, виданого Рівненським міським судом Рівненської області 31 травня 2022 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків