Номер провадження: 22-ц/813/1011/24
Головуючий у першій інстанції Косіцина В.В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 25 жовтня 2022 року у цивільній справі за позовом Релігійна організація «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

Релігійна організація «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України» звернулася з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 25 жовтня 2022 року позовні вимоги Релігійної організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення задоволено. Усунено Релігійній організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України» перешкоди у здійсненні права власності квартирою, шляхом виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення. Усунуто Релігійній організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України» перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення. Усунуто Релігійній організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України» перешкоди у здійсненні права власності квартирою шляхом виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення. Усунуто Релігійній організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України» перешкоди у здійсненні права власності квартирою шляхом виселення Машевські Регіни без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що ОСОБА_1 займав посаду пастора і мав право на проживання у спірному приміщенні. Однак його, на думку скаржника, було незаконно виселено, а тому він звернувся за захистом свого порушеного права до суду. Тому у провадженні Приморського районного суду м. Одеси розглядається справа №522/20933/21 за позовом ОСОБА_5 до Релігійної організації «Церковне управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України», за участю третіх осіб , які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Релігійної організації «Німецька Євангелічно-Лютеранська релігійна громада Святого Павла в м. Одеса», Релігійної громади Святої Катерини Німецька Євангелічно-Лютеранська релігійна громада Святого Павла в м. Дніпрі, Релігійної організації «Релігійна громада Святого Апостола Іоанна Богослова Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви в місті Херсон», Релігійної громади Німецької Євангельсько-Лютеранської церкви України у м. Вінниці», про визнання недійсним рішень, скасування наказу про звільнення з посади пастора, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно із свідоцтва про право власності від 04 жовтня 2004 року, виданого на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 03.09.2004 №2865, Німецькій Євангелично-лютеранській Церкві України належить на праві приватної власності об`єкт (адміністративний будинок), який в цілому складається з нежилої будівлі, загальною площею 1556,2 кв.м розташований в АДРЕСА_1 , що підтверджується також і витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1, а.с. 70-71).

Відповідно до висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 17.08.2018 вих. №16608-18, об`єкт нерухомого майна: АДРЕСА_1 за технічними показниками може бути поділений (т.1, а.с. 85-86).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що у період з 2014 року по 13 травня 2021 року ОСОБА_1 займав посаду Єпископа Церковного Управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України.

На підставі листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № 1401/01-07 від 06.07.2021 року встановлено, що станом на 30 червня 2021 року, Департаментом проведено реєстрацію місця проживання наступних осіб за адресою: АДРЕСА_2 : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації місця проживання 24.01.2019; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації місця проживання 24.01.2019; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації місця проживання 24.01.2019; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації місця проживання - 09.01.2020 (т.1, а.с. 89).

На підтвердження вказаного, позивачем подано до суду копії заяв ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про реєстрацію місця проживання (т.1, а.с. 92-97).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є дітьми відповідача ОСОБА_6 , а ОСОБА_2 його дружиною.

Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради №1401/01-07 від 06.07.2021 звернувся до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, яка в свою чергу, листом від 13.07.2021 №01-11/1211/2вих повідомила про те, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 не є житловим, кирха. Так, за відомостями Приморської районної адміністрації Одеської міської ради жодна організація не здійснює обслуговування будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, Департамент не має можливості отримати інформацію про осіб, місце проживання яких було зареєстровано у квартирі АДРЕСА_3 будинку за вищевказаною адресою до 05.04.2016 року (т.1, а.с. 90).

Як вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником релігійної організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України» є ОСОБА_7 з 13.05.2021 року (т.1, а.с. 45-46).

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. ст. 317, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У постанові Верховного Суду України, від 27 травня 2015 року, у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно із правової позиції ВСУ, викладену у Постанові, від 16.11.2016 року по справі № 6- 709цс16 ВСУ, в якій зазначено, що у відповідності до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, наведені вище норми цивільного законодавства України та встановлені в ході судового розгляду обставини дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач є власником майна у вигляді адміністративного будинку, яка належить на праві приватної власності за адресою АДРЕСА_1 .

Також позивач згідно із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є власником квартири АДРЕСА_4 .

Водночас між сторонами відсутній договір щодо права та порядку користування відповідачами приміщенням.

Судом першої інстанції вмотивовано встановлено також, що відповідачі були та є власниками інших житлових приміщень. Так, ОСОБА_5 був власником квартири, загальною площею 46,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 з 04.08.2020 по 20.07.2021. Зазначену квартиру він 20 липня 2021 року подарував свої доньці ОСОБА_4 , яка є власником на сьогоднішній день. ОСОБА_2 була власником квартири, загальною площею 39,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_6 , яку 20.07.2021 року вона подарувала ОСОБА_8 . На даний час ОСОБА_2 є власником квартири, загальною площею 69,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_7 , яку вона придбала на підставі договору купівлі продажу з ОСОБА_3 . Також ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_8 .

Тобто у разі задоволення позовних вимог та виселення відповідачів, суд не порушить їх право на повагу до житла у розумінні ст. 8 Конвенції.

У відповідності до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Суд першої інстанції правильно встановив, що реєстрація та проживання відповідачів в квартирі, яка є приватною власністю позивача, створює перешкоди у користуванні своїм майном, що є прямим порушенням статті 319 Цивільного кодексу України.

З відзиву відповідача ОСОБА_1 вбачається, що він вважає, що його та членів його родини реєстрація та проживання у квартирі АДРЕСА_4 є законними, його виселення порушить його право на житло та й створить труднощі як для іноземця.

Суд першої інстанції обгрунтовно не взяв вказані доводи відповідача до уваги з наступних підстав.

Власником квартири АДРЕСА_4 є позивач, договору щодо порядку користування між сторонами немає, а тому законних підстав для проживання в квартирі теж не має.

У членів родини відповідача ОСОБА_9 наявне у власності житло та він у разі необхідності може зареєструвати своє місце проживання у квартирі дружини. Більш того й у відповідача на момент реєстрації у спірному житлі була у власності квартира, яку він в подальшому подарував доньці.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд першої інстанції, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов обґрунтованого висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, з урахуванням чого вважає позов підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає таке.

Дійсно, у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/20933/21 за позовом ОСОБА_5 до Релігійної організації «Церковне управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України», за участю третіх осіб , які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Релігійної організації «Німецька Євангелічно-Лютеранська релігійна громада Святого Павла в м. Одеса», Релігійної громади Святої Катерини Німецька Євангелічно-Лютеранська релігійна громада Святого Павла в м. Дніпрі, Релігійної організації «Релігійна громада Святого Апостола Іоанна Богослова Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви в місті Херсон», Релігійної громади Німецької Євангельсько-Лютеранської церкви України у м. Вінниці», про визнання недійсним рішень, скасування наказу про звільнення з посади пастора, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 березня 2023 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Зокрема, поновлено ОСОБА_5 на посаді пастора РО «Церковне Управління (Єпископат) НЄЛЦУ» в громадах міста: Одеса, Дніпро, Вінниця, Херсон.

Постановою Одеського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 березня 2023 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Вказана постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили, ніким в касаційному порядку оскаржена не була.

Таким чином, на момент розгляду справи судами ОСОБА_1 не займає посаду пастора, а тому право проживання у спірному приміщенні, яке було безпосередньо пов`язане саме із його посадою, втрачене останнім.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 25 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 червня 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда