ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4122/23 Номер провадження 22-ц/814/815/24Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник позивача - адвокат Компанець Б.Ю.

представник відповідача - адвокат Мушук В.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Компанець Бориса Юрійовича

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 вересня 2023 року, ухвалене суддею Турченко Т.В., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визначення порядку користування приміщеннями квартири, -

В С Т А Н О В И В:

24 липня 2023 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом доОСОБА_3 , ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визначення порядку користування приміщеннями квартири, в якому просив суд виділити ОСОБА_2 у володіння та користування житлову кімнату площею 17,1 кв.м (на плані квартири позначена цифрою 3), що розташована в квартирі АДРЕСА_1 , залишити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у загальному користуванні кухню площею 8,8 кв.м (на плані квартири позначена цифрою 2), санвузол площею 3,8 кв.м (на плані квартири позначений цифрою 5), коридор загальною площею 10,5 кв.м (позначений на плані квартири цифрами 1 та 6) у вказаній квартирі, судові витрати просив покласти на відповідачів.

Позовна заява мотивована тим, що сину ОСОБА_2 , в інтересах якого пред`явлений позов, та відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 . Їх частки є рівними і становлять по 1/3. Квартира складається з 3-х ізольованих житлових кімнат (позначені на плані квартири цифрами 3, 4, 7) площею 17,1 кв.м, 11,3 кв.м, 10,1 кв.м; кухні (позначена на плані цифрою 2), площею 8,8 кв.м, санвузла (позначений на плані цифрою 5) площею 3,8 кв.м, коридору (позначені на плані цифрами 1 та 6) загальною площею 10,5 кв.м. Загальна площа квартири становить 62,5 кв.м, житлова площа становить 38,5 кв.м, площа допоміжних приміщень 23,2 кв.м. У 2022 році син та відповідачі виїхали до Німеччини. У січні 2023 року син повернувся до м. Полтава, однак, проживати у квартирі, в якій зареєстровано його місце проживання, він не має можливості. Брат відповідача ОСОБА_3 за її проханням здав квартиру в оренду. У квартирі проживають квартиранти, які, як і брат матері, не пускають сина до квартири, не визнають його право володіння і користування квартирою, 1/3 частина якої належить йому на праві приватної спільної часткової власності. У зв`язку з такими діями, які порушували права сина, він був змушений викликати працівників поліції, які зафіксували факт проживання в квартирі квартирантів. На кожного із співвласників квартири приходиться по 12,83 кв.м. житлової площі. З врахуванням цієї обставини, у володіння та користування сину може бути виділена житлова кімната площею 17,1 кв.м (на плані позначена цифрою 3). Допоміжні приміщення та коридор мають бути залишені в загальному користуванні.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 15 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування приміщенням квартири - відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є неповнолітньою особою, яка не має повної цивільної дієздатності та потребує піклування батьків. Законодавцем встановлено вік, а саме з 14 років неповнолітня особа має право на самостійний вибір проживання з одним із батьків, що і встановлено рішенням Київського районного суду м.Полтавви від 06.09.2023 року. ОСОБА_2 визначив своє місце проживання з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Самостійно від батьків ОСОБА_2 проживати не може, це суперечить вимогам чинного законодавства України.

В апеляційній скарзіпредставник ОСОБА_1 - адвокат Компанець Б.Ю. просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалене рішення не узгоджується з приписами чинного законодавства України. Вказує, що позивач звернувся до суду з позовом в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою, яка належить на праві приватної спільної часткової власності сину, його матері ОСОБА_3 та сестрі ОСОБА_4 , частки яких є рівними та становлять 1/3 кожного. Підставою звернення до суду є невизнання братом ОСОБА_3 права неповнолітнього ОСОБА_2 проживати у квартирі, належній йому разом з матір`ю і сестрою, на праві спільної часткової приватної власності, який здав квартиру в оренду, внаслідок чого син був позбавлений права проживати та користуватися квартирою. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що неповнолітній син ОСОБА_5 не може самостійно проживати у квартирі. Крім цього суд вказав, що рішенням суду від 06.09.2023 року в іншій справі визначено місце проживання сина разом з батьком за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд не взяв до уваги та не дав оцінку доказам у справі з урахуванням приписів цивільного та сімейного права щодо права неповнолітньої особи, яка досягла віку 14 років, самостійно визначати місце свого проживання. При цьому посилається на вимоги ст. 29 ЦК України, ст.160 СК України. Вказує, що правові норми цивільного та сімейного права не містять вимоги про те, що дитина, яка досягла 14 років, зобов`язана проживати разом з одним із батьків. Отже, фізична особа, яка досягла 14 років, відповідно до Конституції України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» самостійно обирає місце свого проживання. Крім того, згідно ст. 29 ЦК Україна фізична особа може мати кілька місць проживання, тому посилання суду на визначене місце проживання сина разом з батьком за іншою адресою, яка не досліджувалася у судовому засіданні, не є підставою для відмови у позові. Вказує, що суд першої інстанції фактично поєднав право власника нерухомого майна володіти та користуватися нерухомим майном у залежності від місця його проживання, що не передбачено чинним законодавством, та не узгоджується з приписами ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Вказує, що суд своїм рішенням фактично позбавив неповнолітнього сина користуватися часткою нерухомого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 -адвокат Мушук В.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 27.12.2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 35).

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 20.10.2015 року шлюб, зареєстрований 27.12.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у Київському відділі РАЦС Полтавського міського управління юстиції, актовий запис №229, розірвано (а.с. 35).

Після розірвання шлюбу за попередньою домовленістю сторін діти залишилися проживати разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 .

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 у добровільному порядку своїх батьківських обов`язків щодо утримання дітей, у травні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до Київського районного суду м.Полтави з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей.

Судовим наказом Київського районного суду м.Полтави від 13.05.2020 року у справі №552/2016/20 заяву ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 12 травня 2020 року (а.с. 36).

Вказаний судовий наказ перебуває на виконанні Полтавського ВДВС у Полтавському районі та станом на 03.07.2023 року заборгованість зі сплати аліментів становить 104 983,42 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів та листом Полтавського ВДВС у Полтавському районі від 03.07.2023 року (а.с. 37,38).

З початком повномасштабної військової агресії відносно України, піклуючись за життя та здоров`я дітей, ОСОБА_3 разом з дітьми виїхала проживати до Німеччини (а.с. 39).

У січні 2023 року неповнолітній ОСОБА_2 разом з батьком ОСОБА_1 повернувся до України. З цього часу проживає з батьком, знаходиться на його повному матеріальному утриманні, що було встановлено рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06.09.2023 року.

Суд першої інстанції не взяв до уваги доводи представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Компанець Б.Ю. проте, що неповнолітній ОСОБА_2 може самостійно проживати за адресою: АДРЕСА_3 , та йому необхідно визначити порядок користування квартирою, оскільки дані доводи не узгоджуються з вимогами чинного законодавства України.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з наступного.

Статтею 6 СК України встановлено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Частиною 1 статті 34 ЦК України передбачено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Відповідно до частини 2 статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частиною 3 статті 160 СК України визначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визначення порядку користування приміщеннями квартири шляхом виділення ОСОБА_2 у володіння та користування житлову кімнату площею 17,1 кв.м (на плані квартири позначена цифрою 3), що розташована в квартирі АДРЕСА_1 , залишити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у загальному користуванні кухню площею 8,8 кв.м (на плані квартири позначена цифрою 2), санвузол площею 3,8 кв.м (на плані квартири позначений цифрою 5), коридор загальною площею 10,5 кв.м (позначений на плані квартири цифрами 1 та 6) у вказаній квартирі.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

В ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються майном, відповідної матеріальної компенсації. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 року №15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Правовий висновок про застосування ч. 3 ст. 358 ЦК України під час розгляду справ про спори між співвласниками про визначення порядку користування житлом зробив Верховний Суд України в постанові від 17.02.2016 року по справі № 6-1500цс15.

У випадку коли добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками неможливо, такий порядок встановлює суд. При цьому слід враховувати, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна, співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення у обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму, і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна в натурі для припинення права спільної сумісної власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників, якщо встановлений порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного із співвласників.

Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 27.12.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20.10.2015 року розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 35).

Після розірвання шлюбу за попередньою домовленістю сторін діти залишилися проживати разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 .

З початком повномасштабної військової агресії відносно України, піклуючись за життя та здоров`я дітей, ОСОБА_3 разом з дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виїхала проживати до Німеччини (а.с. 39).

У січні 2023 року неповнолітній син ОСОБА_2 разом з батьком ОСОБА_1 повернувся до України. З цього часу син проживає з батьком, знаходиться на його повному матеріальному утриманні, що було встановлено рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06.09.2023 року у справі №552/3662/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів.

Крім цього, вказаним рішенням суду встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача ОСОБА_1 народився син, який також перебуває на його утриманні.

Як вказує у позові позивач ОСОБА_1 , він фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Вказана адреса є фактичним місцем проживання і сина ОСОБА_2 .

Як пояснив апеляційному суду опитаний у судовому засіданні ОСОБА_2 , на даний час він разом з батьком проживає за адресою: АДРЕСА_2 , у домоволодінні бабусі - матері батька, навчається у 9-у класі Полтавської загальноосвітньої школи №9, самостійного доходу не має, гроші на життя йому дає батько, з мамою він посварився і вирішив повернутися в Україну жити з батьком. Запевняє, що може самостійно проживати у квартирі, вміє доглядати за собою, для оплати комунальних послуг батько буде давати йому кошти. Підтвердив суду, що батько створив нову сім`ю, в якій народився син, якому виповнилося 1 рік, нова сім`я батька на час війни також виїхала до Німеччини.

Згідно реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач ОСОБА_1 на праві приватної власності має квартиру АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19.02.2020 року відділом приватизації Гожулівської сільської ради, що підтверджується актуальною інформацією про нерухомість, яка надана представником позивача суду апеляційної інстанції у судовому засіданні.

Отже, по справі вбачається, що позивач ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , забезпечений житлом, має на праві приватної власності окрему квартиру за вище вказаною адресою, проте, фактично проживає разом з сином ОСОБА_5 у домоволодінні своєї матері в АДРЕСА_2 . Саме на підставі того, що син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з батьком та перебуває на його повному матеріальному утриманні, були зменшені за рішенням суду аліменти з 1/3 частки до частки, які стягувалися з позивача на користь відповідача на утримання двох дітей.

Як вбачається по справі, згідно свідоцтва про право власності, виданого 18.09.2018 року Управліннями майном комунальної власності міста, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,5 кв.м., житловою площею 38,5 кв.м., в якій кожному із вказаних співвласників належить по 1/3 частці вказаної квартири, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09.03.2023 року (а.с. 9-10).

На підтвердження існування спору щодо користування спірною квартирою, позивач ОСОБА_1 надав суду ксерокопію свого звернення до органів поліції, з якого вбачається, що 10.03.2023 року надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 10.03.2023 року за адресою спірної квартири брат колишньої дружини здав квартиру, яка належить дружині та дітям, які перебували за кордоном, без дозволу іншим особам, які змінили замки (а.с. 14).

Згідно відповіді Відділу поліції №1 Полтавського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області за №1269 від 21.03.2023 року, за зверненням ОСОБА_1 від 10.03.2023 року за фактом порушення умов договору гр. ОСОБА_6 співробітниками ВП №1 Полтавського ВР проведено перевірку згідно ЗУ «Про звернення громадян» та ЗУ «Про національну поліцію», в ході якої встановлено, що у вказаній події вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, які вирішуються в судовому порядку відповідно до чинного законодавства (а.с. 13).

В якості доказу позивач ОСОБА_7 надав ксерокопію договору оренди житлового приміщення від 22.01.2023 року, укладеного між ОСОБА_6 (орендодавець) та ОСОБА_8 (орендатор), предметом якого є надання орендатору у платне володіння та користування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , на строк з 22.01.2023 року по 22.06.2023 року (а.с. 15).

Судом не заперечується право власності неповнолітнього ОСОБА_2 на 1/3 частину спірної квартири, проте, з матеріалів справи не вбачається, що саме між ним та його матір`ю ОСОБА_3 існує спір з приводу користування цією квартирою. На час ухвалення рішення суду від 15.09.2023 року строк оренди спірної квартири сплинув (згідно умов договору оренди він діяв до 22.06.2023 року), матеріали справи не містять доказів того, що договір оренди квартири був продовжений, відсутні докази того, що відповідач ОСОБА_3 чинить перешкоди сину ОСОБА_2 у користуванні квартирою і у чому саме вони полягають, також не надано доказів того, що син ОСОБА_2 звертався до матері з питання користування спірною квартирою і що мати відмовила йому.

При цьому, у відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Мушук В.В. вказує, що ОСОБА_3 як мати неповнолітнього сина ОСОБА_2 , звертає увагу суду, що син є неповнолітнім, з досягненням 14 років він має право на самостійний вибір проживання, однак, вибір обмежується проживанням одним із батьків, самостійно син проживати не може, місцем проживання батька є АДРЕСА_2 , місцем проживання матері є м. Шпігельберг Німеччина, тому син може проживати або в с. Гожули з батьком, або в м. Шпігельберг з матір`ю. Також звертає увагу суду на те, що позивач просить виділити у користування сина кімнату площею 17,1 кв.м., а не кімнату площею 10,1 кв.м., в якій син проживав до виїзду за кордон та яка була облаштована саме для його проживання. Також посилається на те, що є очевидним те, що позивач особисто вивіз сина з Німеччини не з метою його проживання у с. Гожули разом з ним, а з метою уникнення обов"язку по утриманню дітей (сплаті аліментів) та з метою фактичного заволодіння квартирою для власного проживання та проживання його нової родини, що жодним чином не відповідає інтересам неповнолітнього сина (а.с. 31-34).

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 складається з 3-х ізольованих житлових кімнат (позначені на плані квартири цифрами 3, 4, 7) площею 17,1 кв.м, 11,3 кв.м, 10,1 кв.м; кухні (позначена на плані цифрою 2), площею 8,8 кв.м, санвузла (позначений на плані цифрою 5) площею 3,8 кв.м, коридору (позначені на плані цифрами 1 та 6) загальною площею 10,5 кв.м. Загальна площа квартири становить 62,5 кв.м, житлова площа становить 38,5 кв.м, площа допоміжних приміщень 23,2 кв.м. (а.с. 5-8).

Виходячи з рівності ідеальних часток співвласників вказаної квартири, частка житлової площі кожного співвласника, виходячи з розміру загальної житлової площі 38,5 кв.м., становить 12,83 кв.м. Позивач просить виділити у користування сина кімнату площею 17,1 кв.м., у результаті чого буде значно порушено баланс інтересів інших співвласників квартири, оскільки у разі виділення вказаної кімнати у користування ОСОБА_2 такий порядок користування квартирою приведе до порушення прав відповідача ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4 .

Колегія суддів, з урахуванням встановлених фактичних обставин у справі, приходить до висновку про те, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є правильним. Неповнолітній син позивача ОСОБА_2 , який у вересні 2023 року досяг віку 15 років, згідно діючого законодавства не може проживати один у спірній квартирі, він не має самостійного доходу, є учнем 9-го класу загальноосвітньої школи, перебуває на повному матеріальному утриманні батька ОСОБА_1 , не може самостійно нести тягар утримання майна як власник, як це передбачено ст. 322 ЦК України, пред`явлені позовні вимоги порушують рівність ідеальних часток інших співвласників квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалене рішення не узгоджується з приписами чинного законодавства України, що підставою звернення до суду є невизнання братом ОСОБА_3 права неповнолітнього ОСОБА_2 проживати у квартирі, належній йому разом з матір`ю і сестрою, на праві спільної часткової приватної власності, який здав квартиру в оренду, внаслідок чого син був позбавлений права проживати та користуватися квартирою, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки брат матері не є співвласником квартири, відсутні докази того, що договір оренди квартири (на час ухвалення рішення суду) є продовженим, також відсутні докази того, що вказана особа чинить перешкоди у користуванні квартирою, до цієї особи не пред`явлені позовні вимоги, в цій частині судом першої інстанції не з`ясовувалися фактичні обставини, тому суд апеляційної інстанції позбавлений давати правову оцінку цим обставинам.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд не взяв до уваги та не дав оцінку доказам у справі з урахуванням приписів цивільного та сімейного права щодо права неповнолітньої особи, яка досягла віку 14 років, самостійно визначати місце свого проживання, а також вимоги ст. 29 ЦК України, ст. 160 СК України, що правові норми цивільного та сімейного права не містять вимоги про те, що дитина, яка досягла 14 років, зобов`язана проживати разом з одним із батьків, а тому, фізична особа, яка досягла 14 років, відповідно до Конституції України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» самостійно обирає місце свого проживання, крім того, згідно ст. 29 ЦК Україна фізична особа може мати кілька місць проживання, а посилання суду на визначене місце проживання сина разом з батьком за іншою адресою, яка не досліджувалася у судовому засіданні, не є підставою для відмови у позові, то ці доводи не є підставою для скасування законного і обгрунтованого рішення суду з мотивів, які викладені вище. Судом першої інстанції у справі №552/3662/23 достовірно встановлено, що з січня 2023 року син проживає разом з батьком та перебуває на його повному матеріальному утриманні. Рішення суду у справі №552/3662/23 набрало законної сили, сторонами не оскаржено.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції фактично поєднав право власника нерухомого майна володіти та користуватися нерухомим майном у залежності від місця його проживання, що не передбачено чинним законодавством, та не узгоджується з приписами ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України щодо непорушності права власності, що суд своїм рішенням фактично позбавив неповнолітнього сина користуватися часткою нерухомого майна, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки судом не заперечується право неповнолітнього сина ОСОБА_2 на 1/3 частку спірної квартири, але в силу свого віку 15 років він не має повної цивільної дієздатності, оскільки у відповідності до вимог ч. 1 ст. 34 ЦК України повну фізичну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). Законодавцем у статтях 34 та 35 ЦК України розмежовано поняття «набуття» особою та «надання» особі повної цивільної дієздатності. Згідно ч. 4 ст. 35 ЦК України повна цивільна дієздатність, надана фізичній особі, поширюється на усі цивільні права та обов`язки. По справі встановлено, що син позивача ОСОБА_2 не набув повної цивільної дієздатності та йому вона не надана, як це передбачено вимогами ст. 35 ЦК України, що суттєво впливає на обсяг прав та обов"язків, які він має на час вирішення спору.

Інші доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Компанець Бориса Юрійовича - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 січня 2024 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов