Провадження №6/752/40/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Кордюкової Ж.І.,

за участю секретаря Дураєвої А.О.,

приватного виконавця Фесик М.О.,

представника виконавця Коваля Р.О.,

представника стягувача ОСОБА_1 ,

представника боржника Василюка І.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик Марії Олексіївни про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_3 , в якому зареєстровані малолітні діти,-

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Фесик М.О. звернулась до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_3 , в якому зареєстровані малолітні діти.

В обґрунтування подання зазначено, що 04.11.2021 нею було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого Голосіївським районним судом міста Києва 04.02.2021 по справі №752/24739/19 про стягнення заборгованості в розмірі 876525 грн. та судового збору у розмірі 12900 грн. з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 .

Під час вчинення виконавчих дій було встановлено, що у боржника наявне нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 .

06.03.2023 від представника боржника надійшла заява, що у зазначеній квартирі зареєстровані неповнолітні діти, а тому необхідна згода органу опіки та піклування для подальшої реалізації цього об`єкту нерухомого майна.

Боржниця у виконавчому провадженні НОМЕР_1, одержавши вимогу приватного виконавця та будучи обізнаною щодо запланованих виконавчих дій, діючи з метою перешкоджання або унеможливлення виконання судового рішення про стягнення з неї заборгованості, вчинила дії щодо реєстрації місця проживання малолітньої особи в квартирі, яка належить їй на праві власності.

За повідомленням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Такі дії боржника свідчать про її недобросовісність.

13.07.2023 був проведений опис та арешт вищевказаної квартири, під час якого боржник пояснила, що в квартирі проживає одна.

Встановлення перешкод у зверненні стягнення на це нерухоме майно унеможливлює виконання судового рішення.

Просила надати дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_3 - квартиру АДРЕСА_1 , в якій зареєстроване місце проживання малолітньої дитини.

Представник боржника адвокат Василюк І.С. надав відзив на подання, в якому заперечував проти його задоволення. Зазначив, що ОСОБА_3 було повідомлено приватного виконавця про реєстрацію за її місцем проживання членів її сім`ї - онучки та її малолітньої дитини та набуття ними права проживання в квартирі боржника. З огляду на похилий вік ОСОБА_3 , якій виповнилось 85 років, наявні та діагностовані проблеми зі здоров`ям, остання потребує догляду та допомоги, яка тільки зростає з кожним новим роком, для похилого віку особи, яку й надає їй онука, яка мешкає зі своєю бабусею разом з правнучкою - малолітньою дитиною.

Ні ОСОБА_3 , ні її онучка не мають у власності іншого нерухомого майна.

Вимоги про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані малолітні діти, можливе лише при вирішенні спору про житлові права, чого не було заявлено, а тому така вимога про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстрована малолітня дитина, без встановлення недобросовісні та фіктивності дій щодо реєстрації місця проживання малолітньої особи, є такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, виконавцем не заявлено вимог про позбавлення права користування, виселення.

Подання не містить таких вимог пов`язаних с житловими правами, а отже не містить ефективного способу захисту пов`язаного із зверненням стягнення на нерухоме майно

Пунктом 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», на яку посилається виконавець в своєму поданні, не передбачена можливість судді вирішити питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно, право судді надати дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно, право користування яким мають неповнолітні діти, всупереч положенням «Порядку провадження органами опіки та піклування, пов`язаною із захистом прав дитини», затвердженого постановою КМУ №866 від 24.09.2008.

28.03.2024 представник боржника звернувся з клопотаннм про повернення подання без розгляду, зважаючи на те, що боржнику воно не направлялось.

Суд вважає, що підстави для повернення подання без розгляду відсутні, оскільки представник боржника ознайомлений з поданням, яке також направлялось боржнику за адресою, зазначеною у виконавчому лист, а тому права боржника не порушені.

Приватний виконавець, її представник та представник стягувача підтримали клопотання. Представник боржника заперечував проти його задоволення.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

24.04.2020 Голосіївським районним судом міста Києва по справі №752/24739/19 було ухвалено рішення про відмову в стягненні з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 коштів за попередніми договорами купівлі-продажу.

21.01.2021 Київським апеляційним судом було винесено постанову, згідно з якою рішення суду першої інстанції від 24.04.2020 скасовано, ухвалене нове, згідно з яким позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 876525 грн. та судовий збір в розмірі 12900 грн.

18.01.2023 Верховним Судом постанову суду апеляційної інстанції від 21.01.2021 залишено без змін.

04.11.2021 було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого Голосіївським районним судом міста Києва 04.02.2021 по справі №752/24739/19 про стягнення заборгованості в розмірі 876525 грн. та судового збору у розмірі 12900 грн. з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 .

Боржнику ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою від 27.07.2023.

04.11.2021 у виконавчому провадженні було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_3 .

Станом на 11.11.2021 за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована ОСОБА_3 .

27.02.2023 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєструвались за адресою: АДРЕСА_1 , з одночасним зняттям їх з реєстрації з попереднього зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , де вони були зареєстровані з 02.11.2010 .

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є онукою та праонукою боржниці ОСОБА_3 , відповідно.

13.07.2023 у виконавчому провадженні було винесено постанову про арешт та опис майна боржника ОСОБА_3 - квартири загальною площею 43,6 кв.м, яка складається з двох кімнат за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 повідомила приватного виконавця Фесик М.О. про те, що проживає в спірній квартирі одна, що зафіксовано в акті від 13.07.2023.

Голосіївська районна в місті Києві державно адміністрація листом від 08.08.2023 №100-9261 відмовила приватному виконавцю Фесик М.О. у наданні дозволу на примусову реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстрована ОСОБА_6 , 2010 року народження.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 10 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин першої, шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Відповідно до частин першої - третьої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Звертаючись до суду із поданням, приватний виконавець просила суд надати дозвіл на звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_3 на квартиру загальною площею 43,6 кв.м з двох кімнат за адресою: АДРЕСА_1 , в якій з 27.02.2023 зареєстрована неповнолітня ОСОБА_6 , 2010 року народження.

Отже, враховуючи вимоги наведених нормативних актів, приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Судом встановлено, що Орган опіки та піклування відмовив приватному виконавцю Фесик М.О. у наданні згоди на реалізацію спірної квартири, в якій зареєстрована неповнолітня особа.

При цьому суд враховує правовий висновок, викладений у постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 Великою Палатою Верховного Суду, яка зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання Держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

Також суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15.02.2023 у справі №2-537/11, який зазначив, що під час розгляду заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання; чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини.

Судом встановлено, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , дозвіл на реалізацію якої просить надати приватний виконавець, крім боржниці, з 27.02.2023 зареєстрована неповнолітня ОСОБА_6 , 2010 року народження, яка доводиться боржниці праонукою, та її матір ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 27.02.2023 зареєструвались в спірній квартирі, власником якої є ОСОБА_3 , з одночасним зняттям їх з реєстрації з попереднього зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , де вони були зареєстровані з 02.11.2010.

При цьому квартира за адресою: АДРЕСА_1 , не є постійним місцем проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки боржниця повідомила приватного виконавця Фесик М.О., що проживає одна, що відображено в акті від 13.07.2023.

Зазначене дає підстави для висновку, що вселення у спірне приміщення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично не відбулось, а зазначена квартира не єдиним місцем їх постійного проживання.

Також суд враховує, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по відношенню до ОСОБА_3 входить до четвертої групи спорідненості по прямій лінії, яка кровними зв`язками пов`язує її з боржницею.

Прим цьому суд враховує приписи ч.1 ст. 1265 ЦК України, яка визначає, що ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що реєстрація неповнолітньої особи в квартирі боржниці, яка належить їй на праві власності і яка не пов`язана з боржником найближчим ступенем спорідненості, після вчинення виконавцем дій по накладенню арешту на нерухоме майно цього боржника, свідчить про недобросовісність дій боржника та про невиконання нею свого обов`язку утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання судового рішення, що, в свою чергу, порушує права стягувача у виконавчому провадженні.

Суд зважаючи на ступінь родинних зв`язків між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та боржником ОСОБА_3 , вважає, що остання не має обов`язку забезпечувати захист прав неповнолітньої особи на житло, оскільки такий обов`язок покладається на батьків дитини.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів приватного виконавця, а тому вважає можливим подання задовольнити.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Керуючись ст.353-355, 435 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик Марії Олексіївни задовольнити.

Надати дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_3 - квартиру АДРЕСА_1 , в якій зареєстроване місце проживання малолітньої дитини.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Повний текст ухвали складений 22.04.2024.

Суддя Ж. І. Кордюкова