Справа № 753/2188/19
Провадження №2/367/429/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

20 лютого 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Карабаза Н.Ф.,

при секретарі Шемігон В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В позовній заяві позивач вказує, що 21 лютого 1998 року між нею та відповідачем Відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району міста Києва було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 189. Під час шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22.11.2017 р. у справі № 753/13919/17, яке набрало законної сили 16.01.2018 p., шлюб між нею та відповідачем було розірвано. На даний час вона з дітьми проживає окремо від відповідача. За час шлюбу з відповідачем набули у власність наступне майно. 06.12.2011 року відповідачем було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 40-КПІ-11 (копія наявна у справі), за умовами якого було придбано майнові права на об`єкт нерухомості, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Вартість майнових прав на об`єкт нерухомості складала 600 019,20 грн. За умовами вказаного договору, розрахунки за майнові права мали здійснюватись наступним чином: 12.12.2011 р. - 300 019,20 грн., 16.12.2011 р. - 150 000,00 грн., 23.12.2011 р. - 150 000,00 грн. Вартість майнових прав була повністю сплачена відповідачем за рахунок спільних коштів достроково. Таким чином, вартість майнових прав на спірну квартиру сплачувалась відповідачем під час шлюбу і за рахунок спільних коштів. 05.12.2018 року, уже після розірвання шлюбу, відповідач зареєстрував право власності на вказану квартиру. Під час введення будинку в експлуатацію та проведення технічної інвентаризації, номер квартири був змінений з 21 на № 27, тому право власності зареєстровано саме на квартиру АДРЕСА_2 . 09 жовтня 1998 року ними було придбано також автомобіль марки «Skoda» модель «Felicia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1998 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_3 , зеленого кольору. Автомобіль було зареєстровано на відповідача. Виходячи з інформації, отриманої з інтернет-ресурсу «Авторіа», ринкову вартість вказаного автомобіля визначаю в розмірі 84072,00 грн. Усе майно, яке було придбане нею з відповідачем у шлюбі, реєструвалось на ім`я відповідача. Просить суд визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_3 . В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею - ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 . В порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) автомобіль марки «Skoda» модель «Felicia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1998 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_3 , зеленого кольору, стягнувши з нього на її користь 1/2 частину вартості вказаного автомобіля, яка складає 42 036,00 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

Через канцелярію суду представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Полегенько Оленою Володимирівною подано відзив на позов, у якому просить суд у задоволенні позовних вимог щодо визнання саме права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 відмовити; позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача 42 036,00 грн. як компенсації 1/2 частини вартості автомобіля марки «Skoda» модель «Felicia», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1.6 л., номер кузова НОМЕР_6 визнати такими, що не підлягають задоволенню. Відзив мотивує тим, щовизначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її особистою приватною власністю. 21.02.1998 року між сторонами було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народився син - ОСОБА_4 , у зв`язку з чим позивач певний час знаходилась на утриманні відповідача. На протязі багатьох років відповідач разом зі своїм батьком працював на Центральному авто ринку м. Києва, був зареєстрований як ФОП. Після декретної відпустки, позивач працювала стоматологом у районній лікарні, отримуючи мінімальну заробітну плату. При цьому, відповідач створював комфортні умови для її роботи, витрачаючи кошти на придбання розхідних матеріалів, навіть необхідного обладнання. Родина під час перебування у шлюбі проживала у квартирі позивача, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Відповідач витрачав грошові кошти на проведення ремонту в зазначеному помешканні, на придбання побутової техніки. Власне помешкання, яке належить йому на праві власності (квартиру придбано до шлюбу з позивачем) здавав в оренду, отримані грошові кошти також витрачав на потреби родини. ІНФОРМАЦІЯ_4 у подружжя народився син - ОСОБА_5 , тож на момент укладання договору купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру позивач знаходилась у відпустці по догляду за дитиною. Враховуючи економічну ситуацію в Україні, проблеми, які станом на 2011 рік були майже в усіх банках. Відповідач разом зі своїм батьком прийняли рішення інвестувати грошові кошти, зароблені спільним трудом, у нерухомість. Як результат, на виконання умов договору № 40-КПІ-11 купівлі-продажу майнових прав від 06.12.2011 року відповідачем згідно довідки від 07.12.2011 року було внесено 600 019,20 грн. (вказана сума коштів зарахована на поточний рахунок ТОВ «Газбудінвест» в оплату вартості майнових прав на вказану квартиру, що відповідає 100% вартості проектної площі квартири). Частина вартості майнових прав, а саме 491 340,30 грн., була сплачена за рахунок коштів, які належали родині батьків відповідача, а також зароблених під час ведення спільного бізнесу; різниця суми, яка складає 108 678,90 грн. була заощадженнями родини позивача, а саме померлої бабусі. Зазначені фактичні обставини, які стосуються встановлення походження та належності грошових коштів, сплачених за придбання майнових прав на спірну квартиру, може підтвердити мати відповідача - ОСОБА_6 . Враховуючи, що право власності на спірну квартиру на сьогодні не існує, позовні вимоги щодо визнання саме права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 не підлягають задоволенню. Звернувшись до суду з позовом, який є предметом розгляду у даному провадженні, позивач просить в порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність відповідача автомобіль марки «Skoda» модель «Felicia», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1.6 л., номер кузова НОМЕР_6 , стягнувши з відповідача на її користь половину вартості автомобіля. При цьому, позивач самостійно визначила ринкову вартість зазначеного майна - 84 072,00 грн., посилаючись на інформацію, розміщену в інтернет-ресурсі «Авторія» та долучивши до матеріалів позовної заяви оголошення щодо продажу автомобілів марки «Skoda» моделі «Felicia», 1998 року випуску. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Враховуючи, що позивачем не надано належних та достатніх доказів вартості саме спірного автомобіля (з урахуванням року випуску, його технічного стану, товарного вигляду), а також те, що власником зазначеного майна на час розгляду справи є відповідач, у якого відсутній намір вносити на депозитний рахунок суду грошову компенсацію позивачу частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, тож позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

В судове засідання позивач ОСОБА_7 не з`явилась, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Заяву про слухання справи за його відсутності не надав, причини неявки суду не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрували шлюб 08 листопада 2019 року Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2143.

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_8 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрували шлюб 21 лютого 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району міста Києва, актовий запис № 189.

Згідно свідоцтва про народження, виданого повторно, серії НОМЕР_9 від 28.02.2017р ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_8 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про народження, серії НОМЕР_10 від 18.05.2010 ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_9 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 листопада 2017 р. у справі № 753/13919/17, яке набрало законної сили 16.01.2018 p., шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 21.02.1998р. відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району міста Ки/ва, актовий запис № 189 розірвано.

Згідно договору купівлі-продажу майнових прав № 40-КПІ-11 від 06 грудня 2011 року ОСОБА_2 придбав у Товариства з обмеженою відповідальністю «Газбудінвест» майнові права на об`єкт нерухомості, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Вартість майнових прав на об`єкт нерухомості складала 600 019,20 грн. За умовами вказаного Договору, розрахунки за майнові права мають здійснюватись наступним чином: 12.12.2011 р. - 300 019,20 грн., 16.12.2011 р. - 150 000,00 грн., 23.12.2011 р. - 150 000,00 грн.

Згідно довідки № 159 від 07.12.2011p. головного директора ТОВ «Газбудінвест» ОСОБА_2 у відповідності до умов договору № 40-КПІ-11 від 06.12.2011р. вніс на купівлю майнових прав на 3 (три) кімнатну квартиру АДРЕСА_6 загальною проектною площею 94,7кв.м. кошти в розмірі 600 019,20грн. Вказана сума коштів зарахована на поточний рахунок ТОВ «Газбудінвест» в оплату вартості майнових прав на вказану квартиру та відповідає 100% вартості проектної площі квартири.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 153664622 від 23.01.2019 ОСОБА_2 є власником трьохкімнатної квартири АДРЕСА_4 , загальна площа 95,1к.в.м, житлова площа 55кв.м.; підстава виникнення права власності: довідка, серія та номер: 67, виданий 03.06.2015, видавник: ТОВ «Газбудінвест»; довідка, серія та номер: 159, виданий 07.12.2011, видавник: ТОВ «Газбудінвест; акт прийому-передачі майнових прав на квартиру, серія та номер: 27/15, виданий 03.06.2015, видавник: ТОВ «Газбудінвест», ОСОБА_2 ; договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 40-КПІ-11, виданий 06.12.2011, видавник: ТОВ «Газбудінвест», ОСОБА_2 .

Згідно акт № 27/15 прийому-передачі майнових прав на квартиру по договору № 40-КПІ-11 від 06 грудня 2011 року від 03 червня 2015р. вбачається, що ТОВ «Газбудінвест» передав, а ОСОБА_2 прийняв майнові права на підставі договору № 40-КПІ-11 від 06 грудня 2011 на квартиру в багатоповерховому житловому будинку АДРЕСА_7 , а саме: фактичний номер квартири АДРЕСА_8 (будівельний номер квартири АДРЕСА_9 ) 4 поверх, 3 кімнати, загальна площа 95,1, житлова площа 55,0.

Згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ КІС № 393854 від 09.10.1998 року ОСОБА_2 є власником автомобіля марки «Skoda» модель «Felicia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1998 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_3 , зеленого кольору.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Суд зауважує, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Отже, з норм цивільного та сімейного законодавства, беручи до уваги правову позицію, висловлену, зокрема, у постанові ВС/КЦС від 30.01.2020 року по справі № 686/15607/15-ц, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились особисті кошти кожного із подружжя у рахунок погашення кредитних зобов`язань.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, з урахуванням означеного, в силу положень статей 57-72 СК України, спірна квартира підлягає визнанню спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута під час шлюбу за спільні кошти, а тому вони мають рівні права на спільне майно, з визнанням за кожним з подружжя права власності на 1/2 частку квартири.

При цьому, пояснення відповідача про купівлю спірної квартири за кошти, більша частина яких, а саме: 491340,30грн належала родині його батьків, суд до уваги не приймає, позичені в інтересах сім`ї гроші, також є спільною сумісною власністю подружжя, крім того, жодних належних доказів даних фактів відповідачем суду не надано.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Щодо позовних вимог компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки «Skoda» модель «Felicia», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1.6 л., номер кузова НОМЕР_6 з одночасним припиненням позивача права на частку у спільній сумісній власності на вказане майно суд дійшов наступного висновку.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що «при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.».

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 міститься висновок про те, що «з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таким чином, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.».

Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Зі змісту п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Оскільки, відповідач повністю заперечує щодо позовних вимог позивача, а отже заперечує присудження грошової компенсації замість частки у спірному майні, крім того, позивачем не надано суду, належних доказів, щодо оцінки вартості спірного автомобіля на час розгляду справи, тому суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог щодо компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки «Skoda» модель «Felicia», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1.6 л., номер кузова НОМЕР_6 в розмірі 42036,00грн. з одночасним припиненням її права на частку у спільній сумісній власності на вказане нерухоме майно.

Таким чином, враховуючи, що спірна квартира та автомобіль були набуті сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за кожним право власності на 1/2 частину квартири та автомобіля.

Вирішуючи спір у межах позовних вимог та врахуванням встановлених обставин, особливостей та обсягу майна, відсутності доказів можливості його поділу в натурі відповідно до часток його співвласників, неможливості вирішення питання щодо отримання одним з подружжя грошової компенсації замість його частки (перевищення частки), зокрема невнесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а тому суд вважає необхідним визнати за позивачкою право власності на 1/2 ідеальну частку спірного майна без його поділу в натурі.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути 3420,47 грн. судового збору

На підставі ст. 3, 60, 61, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ст. 15, 367-368, 372 ЦК України, керуючись ст. 4,10, 76, 133, 141, 247, 259, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_3 та автомобіль марки «Skoda» модель «Felicia».

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_11 , РНОКПП НОМЕР_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_11 , РНОКПП НОМЕР_4 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Skoda» модель «Felicia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1998 року випуску, ідентифікатор НОМЕР_2 , двигун № НОМЕР_3 , зеленого кольору.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП: НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП: НОМЕР_4 сплачений судовий збір у розмірі 3420,47 грн.

В решті частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Н.Ф. Карабаза