КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2568/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 березня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року та додаткове рішення від 27 жовтня 2023 року, ухвалені у складі судді Шаповалової К.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про відшкодування шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила стягнути з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , 2015 року народження, шкоду 200000 грн., з яких 161000 грн. шкода, завдана смертю потерпілого ОСОБА_4 , та моральну шкоду 38400 грн. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , 2015 року народження, шкоду, завдану смертю потерпілого ОСОБА_4 , одноразово у розмірі 191 988 грн., а в подальшому - у розмірі 5333 грн. щомісячними платежами, починаючи з 25 листопада 2020 року до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку, покласти на відповідачів судові витрати.

Позов мотивувала тим, що в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області знаходиться кримінальна справа № 369/2287/17 (кримінальне провадження № 0000857) за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 415 КК України. Досудовим слідством встановлено, що 25 листопада 2017 року близько 22:00 водій ОСОБА_5 , згідно дорожнього листа № 11576, перебуваючи на службі та керуючи службовим автомобілем ZAZ SENS д.н.з. НОМЕР_2 , рухаючись проїзною частиною вул. Київська, неподалік будинку АДРЕСА_1 , в порушення вимог п. 2.3 б), 12.4, 12.3 ПДР, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який перетинав проїжджу частину вул. Київська зліва направо, відносно напрямку руху автомобіля, не вжив термінового гальмування, чим порушив вимоги п. 12.3 ПДР, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який від отриманих тілесних ушкоджень загинув в кареті швидкої медичної допомоги.

Згідно обвинувального акту дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 1 ст. 415 КК України, як порушення правил водіння транспортних машин, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_4 , тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України.

Вказувала, що досудовим слідством встановлено, що водій ОСОБА_5 під час ДТП перебував на службі та знаходився за кермом службового автомобіля ZAZ SENS д.н.з. НОМЕР_2 , який знаходився на фінансовому обліку у військовій частині № НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Згідно відповіді на адвокатський запит ZAZ SENS д.н.з. НОМЕР_2 знаходиться на фінансовому обліку військової частини НОМЕР_1 з 12 грудня 2016 року по теперішній час, а водій ОСОБА_5 перебуває на військовій службі та працює у в/ч НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України. Військовослужбовець пройшов підготовку водія та за ним закріплено службовий автомобіль ZAZ SENS д.н.з. НОМЕР_2 .

Вказувала, що ОСОБА_2 є сином загиблого ОСОБА_4 на день його смерті, та перебував на його утриманні. Таким чином, внаслідок смерті батька, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 22:00 в результаті ДТП, неповнолітньому ОСОБА_2 як особі, яка перебувала на утриманні батька, заподіяна матеріальна та моральна шкода.

В зв`язку з тим, що станом на 25 листопада 2017 року транспортний засіб автомобіль ZAZ SENS д.н.з. НОМЕР_2 перебував у володінні відповідача військової частини, цивільна відповідальність за шкоду внаслідок смерті потерпілого та моральну шкоду, має бути покладена на військову частину.

Зазначала, що порушення водієм ОСОБА_5 вимог п. 2.3 б, 12.4, 12.3 ПДР перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті ОСОБА_4 .

Згідно полісу № 005734560 укладено договір страхування цивільно-правової відповідальності між Київським міським відділенням НАСК «Оранта» та військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, забезпеченим транспортним засобом є автомобіль ZAZ SENS д.н.з. НОМЕР_2 . Пунктом 4 полісу передбачена страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю, 200000 грн., за шкоду, заподіяну майну - 100000 грн. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. ОСОБА_4 працював у Головному управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» на посаді інкасатора, за останні 6 місяців середній заробіток ОСОБА_4 складає 11576 грн. Таким чином, сума, яка має бути виплачена утриманцю померлого ОСОБА_4 - його неповнолітньому сину, становить грошову суму в розмірі, обчислюваному виходячи з середньомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_4 , що складає 11 567 х 36 = 416 412 грн.

Вказувала, що загибеллю ОСОБА_4 заподіяно неповнолітньому ОСОБА_2 моральну шкоду, яка полягає в самому факту смерті його батька, з відповідача страховика підлягає стягненню моральна шкода, завдана внаслідок загибелі батька неповнолітнього сина, на користь законного представника - матері дитини ОСОБА_2 в розмірі регламентної виплати страхового відшкодування, що становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на 25 листопада 2017 року, в сумі 3200 х 12 = 38400 грн. Тобто загальна сума, яка підлягала б виплаті за договором страхування цивільно-правової відповідальності, складає 416 412 + 38 400 = 454 812 грн.

Однак страхове відшкодування, яке передбачено договором цивільної відповідальності, складає лише 200000 грн., в зв`язку з чим просила стягнути з ПАТ НАСК «Оранта» моральну шкоду в розмірі 38400 грн. та шкоду, яка підлягає виплаті внаслідок смерті потерпілого, в межах страхового відшкодування, в розмірі 200 000 - 38 400 = 161 600 грн.

Решта шкоди, завданої смертю потерпілого позивачу, підлягає стягненню з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Отже, шкода, завдана неповнолітньому ОСОБА_2 внаслідок смерті його батька, підлягає стягненню з відповідача військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України одноразово в розмірі 191 988 грн., а в подальшому в розмірі 5 333 грн. щомісячними платежами, починаючи з 25 листопада 2020 року до досягнення дитиною 18-річного віку.

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 відмовилась від позову в частині вимог до ПАТ НАСК «Оранта» в зв`язку з укладенням угоди про припинення зобов`язання та виплатою страхового відшкодування, а також, остаточно збільшивши розмір позовних вимог до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в травні 2023 року, просила стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , шкоду, завдану смертю потерпілого ОСОБА_4 одноразово у розмірі 557092,30 грн., а в подальшому - у розмірі 11166,67 грн. щомісячними платежами, починаючи з 01 травня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття, а також моральну шкоду в розмірі 773 760 грн., покласти на відповідача судові витрати.

З огляду на здійснення страховою компанією виплат у повному обсязі, провадження у справі в частині вимог до ПАТ «НАСК «Оранта» ухвалою суду, яка була занесена до протоколу, було закрито.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року позов задоволено частково, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , шкоду, завданої втратою годувальника одноразово в розмірі 400492,30 грн. та по 11166,67 грн. щомісячно, починаючи з 01 травня 2023 року та до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , у відшкодування моральної шкоди 200 000 грн. В решті позову відмовлено. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь держави судовий збір за подання позовної заяви до суду в розмірі 6004,92 грн.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2023 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , витрати на правову допомогу в розмірі 16000 грн. В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року, додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

В апеляційній скарзі посилався на положення ст. 23, 1193 ЦК України, наголошував, що суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім того, 10 січня 2024 року від відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України надійшла інша редакція апеляційної скарги, яка не приймається апеляційним судом як така, що подана поза межами строку на доповнення апеляційної скарги, встановленого ч. 1 ст. 364 ЦПК України, та не оцінюється ним. Підстав для поновлення строку на подання даної апеляційної скарги суд не вбачає.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник відповідача в судовому засіданні 06 березня 2024 року додатково посилався на те, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу, на момент ДТП, внаслідок якої загинув ОСОБА_4 , застрахована у ПАТ НАСК «Оранта», 04 лютого 2019 року між ПАТ НАСК «Оранта» та ОСОБА_1 укладено угоду, в якій останні встановили, що загальна сума страхового відшкодування за полісом № АК/5734560 за подією, що мала місце 25 листопада 2017 року, внаслідок якої загинув ОСОБА_4 , складає 195000 грн. Сторони, які уклали зазначену угоду, зменшили розмір відшкодування до 5000 грн. Крім того, ОСОБА_1 , підписуючи цю угоду, погодилась, що розмір моральної шкоди складає 38400 грн. Суд своїм рішенням від 03 жовтня 2023 року по цій справі стягнув з військової частини на користь позивача 200000 грн. моральної шкоди, що є подвійним стягненням за одну і ту ж подію. Суд першої інстанції не врахував, що моральна шкода вже була виплачена позивачу в тій сумі, яку було погоджено в угоді.

Крім того, суд першої інстанції не врахував обставини, встановлені вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2019 року, а саме, що виявлена в крові потерпілого кількість етилового спирту становила 3,32 проміле, за життя могла відповідати сильному алкогольному сп`янінню.

Вказував, що військова частина була вимушена подати клопотання про призначення судової експертизи, щоб спростувати посилання позивача на консультативний висновок № 11/120918/КНО від 29 серпня 2018 року, відповідно до висновку судової психологічної експертизи від 15 березня 2023 року № 10067/20-61, у ході проведення експертизи даних щодо наявності психологічних страждань (моральної шкоди), що завдані військовою частиною, не встановлено. Також у висновку зазначено, що у віці двох років дитина лише відображує настрій та реакції свого оточення, а тому не може безпосередньо відчувати моральну шкоду (психологічні страждання) від негативної події. Позивачем не оскаржено вказаного висновку.

Вважав, що розмір моральної шкоди, який суд першої інстанції стягнув з відповідача, нічим не мотивований. В рішенні не зазначено, чому на користь дитини підлягає стягненню більший розмір моральної шкоди, ніж стягнуто вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2019 року на користь дружини загиблого.

Відповідач не заперечує проти стягнення з нього на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 10150 грн., що на його думку є розумною і співмірною сумою.

Просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, не стягуючи з відповідача на користь позивача моральну шкоду, витрати на правову допомогу зменшити до 10150 грн., стягнути судові витрати за проведення судової психологічної експертизи в розмірі 8580,50 грн. та судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 13807,50 грн.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без розгляду, а у випадку її розгляду апеляційним судом - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга в новій редакції після усунення недоліків відрізняється за змістом від апеляційної скарги, поданої 27 листопада 2023 року, а тому є зміненою апеляційною скаргою, яка має бути залишена без розгляду, оскільки апеляційний суд не визнавав необхідність подання будь-яких додаткових пояснень до апеляційної скарги від 27 листопада 2023 року, як і не надавав дозвіл на подачу додаткових пояснень відповідачем в порядку ч. 5 ст. 174 ЦПК України, про що останній у суду, відповідно, не просив.

Вказувала, що скаржником не зазначено, які норми матеріального права застосовано судом першої інстанції неправильно та які норми процесуального права порушено.

Зазначала, що саме на військову частину покладено обов`язок відшкодування решти шкоди, завданої смертю потерпілого, яка перевищує страхове відшкодування, оскільки ОСОБА_5 , як встановлено вироком суду, перебував на військовій службі у даній військовій частині і на відповідній правовій підставі володів джерелом підвищеної небезпеки на момент ДТП, яке знаходилось на фінансовому обліку у військовій частині, що в жодному разі не може вважатися подвійним стягненням.

Вказувала, що висновок судових експертів від 15 березня 2023 року № 10067/20-61, на який посилається відповідач в апеляційній скарзі, підготовлено з численними порушеннями вимог законодавства, які до таких висновків ставляться. Доводи щодо порушень в частині проведення експертизи, оформлення її результатів та тверджень судових експертів, які мають суперечливі положення та ґрунтуються на припущеннях, викладено позивачем у відповіді від 21 травня 2023 року на відзив військової частини від 09 травня 2023 року, яка міститься в матеріалах справи. Зазначені доводи позивача були враховані судом першої інстанції при оцінці висновку експертів від 15 березня 2023 року та надано цілком обґрунтовані причини непогодження з ним в рішенні від 03 жовтня 2023 року. Факт смерті ОСОБА_4 внаслідок джерела підвищеної небезпеки, яке перебувало на фінансовому обліку у військовій частині, є підставою для відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди відповідачем.

Зазначала, що не заявила клопотання про призначення повторної експертизи з урахуванням того, що нею надавався консультативний висновок від 29 серпня 2018 року, який містить розрахунок моральної шкоди, на час повернення експертною установою матеріалів справи до суду позивач разом з сином вже перебувала за кордоном в зв`язку з повномасштабним вторгненням, а тому проведення повторної експертизи було б неможливим. Крім того, враховуючи наданий позивачем консультативний висновок, тривалий розгляд справи, повторна експертиза сприяла б затягуванню розгляду справи.

Також відповідач стверджує, що судом не наведено мотиви під час визначення розміру моральної шкоди, проте це не відповідає матеріалам справи.

Наголошувала, що ч. 3 ст. 1193 ЦК України визначає, що вина потерпілого не враховується в разі відшкодування додаткових витрат, передбачених ч. 1 ст. 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, більше того, у вироку від 05 червня 2019 року суд вказав, що стан алкогольного сп`яніння потерпілого не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з ДТП, оскільки водій ОСОБА_5 мав можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування та зупинити автомобіль до контакту з пішоходом. Посилалася на висновок Верховного Суду від 15 вересня 2022 року в справі № 654/4434/18.

Щодо тверджень відповідач в апеляційній скарзі, що військова частина була вимушена подати клопотання про призначення експертизи, вказувала, що подання такого клопотання є правом, а не обов`язком сторони в справі. Відповідно, витрати відповідача не є вимушеними і необхідними для розгляду цієї справи. Суд першої інстанції в рішення висловив свою незгоду з висновком експертів від 15 березня 2023 року № 10067/20-61.

Посилаючись на ст. 89 ЦПК України, вказувала, що твердження відповідача про те, що суд взяв на себе повноваження експерта, не відповідає дійсним обставинам справи та нівелює завдання законодавства і повноваження суду під час розгляду справи.

Просила врахувати, що суд першої інстанції не зобов`язаний визначати розмір моральної шкоди, завданої сину померлого, у його взаємозв`язку з вироком від 05 червня 2019 року та розміром присудженої моральної шкоди дружині загиблого, що є лише припущенням відповідача, яке не ґрунтується на жодних об`єктивних фактах, положеннях законодавства і судової практики, обставинах справи.

Вказувала, що зменшуючи розмір судових витрат на професійну правничу допомогу за заявою відповідача, суд першої інстанції вже врахував, що позов подавався до двох відповідачів. Розмір витрат, які пропонує відповідач в апеляційній скарзі, нічим не обґрунтовано, неспівмірність заявлених витрат не доведена, визначений відповідачем самостійно розмір витрат не відповідає критеріям реальності, співмірності, розумності розміру та є необґрунтованим. Щодо стягнення з позивача суми судового збору, вказувала, що звільнена від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Зауважувала, що очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката під час апеляційного перегляду в розмірі 3750 грн., і що остаточний розмір судових витрат буде заявлено протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляційним судом.

Доводи відзиву були підтримані представником позивача в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 25 листопада 2017 року загинув пішохід ОСОБА_4 , на утриманні якого перебували дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 , 2015 року народження, в інтересах якого подано даний позов. Оскільки вироком суду встановлено, що винною особою є водій ОСОБА_5 , який на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 та керував транспортним засобом, який знаходився на фінансовому обліку цієї військової частини, з урахуванням страхової суми 156600 грн., сплаченої ПАТ «НАСК Оранта», з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 400492,30 грн. одноразовим платежем, та надалі щомісячно в сумі 11166,67 грн., що становить середній заробіток загиблого ОСОБА_4 , до досягнення дитиною повноліття.

В частині вимог про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, глибини душевних страждань, пов`язаних зі смертю батька, врахував, що за ситуації, що склалась, малолітній ОСОБА_2 став напівсиротою, позбавлений турботи рідного батька, тому суд, з урахуванням того, що обов`язок відшкодувати моральну шкоду частково лежить і на страховій компанії і позивачу було виплачено її у розмірі 38400 грн., дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 200000 грн.

Додатковим рішенням від 27 жовтня 2023 року суд першої інстанції частково задовольнив заяву представника позивача ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу, які позивач просила стягнути з відповідача в розмірі 33250 грн., та стягнув з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 16000 грн., в решті вимог відмовлено.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а. с. 17 т. 1).

Вироком Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2019 року в справі № 369/2287/18, копія якого знаходиться на а. с. 97 - 105 т. 1, встановлено, що 05 листопада 2017 року близько 22 години водій ОСОБА_5 , перебуваючи на службі та керуючи, згідно дорожнього листа № 11576, службовим автомобілем «ZAZ SENS», військовий номер НОМЕР_2 (який, згідно з довідкою в/ч НОМЕР_1 знаходиться на фінансовому обліку в/ч НОМЕР_1 ), рухаючись проїзною частиною вулиці Київської, неподалік будинку АДРЕСА_1 у напрямку Кільцевої дороги м. Києва, в порушення вимог пп. «б» п. 2.3, п. 12.4 Правил дорожнього руху України, рухаючись зі швидкістю 70 км/год, не був уважним під час керування транспортними засобом, не стежив за дорожньої обстановкою, належним чином не відреагував на небезпеку у вигляді пішохода ОСОБА_4 , який перетинав проїжджу частину вулиці Київська зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, не вжив заходів екстреного гальмування, чим порушив вимоги пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень помер в кареті швидкої медичної допомоги. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 632 від 23 грудня 2017 року смерть ОСОБА_4 настала внаслідок поєднаної травми голови, грудей та живота; виявлені тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів, враховуючи їх масивність, полярність в розташуванні, можливо при ДТП: зіткненні транспортного засобу (ймовірніше легкового типу) з пішоходом. Ушкодження у вигляді поширених синців на задньо-зовнішній поверхні правого стегна і передньо-внутрішній поверхні лівого стегна, саден внутрішньої поверхні лівої гомілки, розрив зовнішньої частини капсули лівого колінного суглобу, морфологія країв переломів кісток правої гомілки можуть вказувати, що під час первинного контакту потерпілий займав вертикальне або близьке до нього положення на проїзній частині та був обернений правою боковою поверхнею тіла до транспортного засобу. Порушення ОСОБА_5 вимог пп. «б» п. 2.3, п. 12.4, п. 12.3 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньої-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті ОСОБА_4 .

Вироком також встановлено, що пішохід ОСОБА_4 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, порушив пп. «а» п. 14.4 ПДР, оскільки вийшов на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, проте наведене не перебуває у причинному наслідковому зв`язку з ДТП, оскільки водій ОСОБА_5 мав можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування та зупинити автомобіль до контакту з пішоходом.

Також вироком задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 щодо стягнення з обвинуваченого на свою користь 100250 грн. матеріальної шкоди, 100000 грн. моральної шкоди та 13000 грн. процесуальних витрат, оскільки вимоги про стягнення матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу підтверджені документально, і потерпілою обґрунтовано розмір моральної шкоди, заявленої до відшкодування.

Згідно довідки про наявність майна, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , автомобіль ЗАЗ Sens SX 1.3dr знаходиться на фінансовому обліку військової частини НОМЕР_1 з 12 грудня 2016 року по теперішній час (а. с. 31 т. 1).

Згідно витягу з наказу командира в/м 3066 північного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України від 21 серпня 2017 року № 787, стрільця роти матеріально-технічного забезпечення солдата ОСОБА_5 закріплено за автомобілем Заз Сенс військовий номер НОМЕР_2 (а. с. 32 т. 1).

Згідно довідки в/ч НОМЕР_1 від 12 липня 2018 року, молодший сержант ОСОБА_5 перебуває на військовій службі та працює у в/ч НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (а. с. 33 т. 1).

Згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК/5734560, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу на момент ДТП була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта» (а. с. 26 т. 1).

Згідно довідки філії - Головного управління по м. Києву та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк України» від 18 серпня 2012 року, ОСОБА_4 працював у філії - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» з 18 серпня 2012 року на посаді інкасатора, заробіток з грудня 2016 року по листопада 2017 року склав 138841,47 грн. (а. с. 28 т. 1).

Згідно довідки філії - Головного управління по м. Києву та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк України» від 26 червня 2018 року № 100.24-12, ОСОБА_1 з 21 квітня 2009 року і по теперішній час працює на посаді провідного ревізора відділу ревізій і контролю; відповідно до наказу від 04 листопада 2015 року № 1375-в з 13 листопада 2015 року по 01 вересня 2018 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною (а. с. 29 т. 1).

04 лютого 2019 року ПАТ «НАСК «Оранта» та ОСОБА_1 уклали угоду про припинення зобов`язання переданням відступного, за умовами якої сторони встановили, що загальна сума страхового відшкодування за полісом ОСЦПВВНТЗ серії АК/5734560, за подією, що мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок якої загинув ОСОБА_4 , складає 195000 грн. Страхове відшкодування утриманцю загиблого в загальному розмірі 156600 грн. та моральну шкоду в розмірі 38400 грн. страховик зобов`язується сплатити потерпілій особі в строк до 15 лютого 2019 року шляхом перерахунку коштів через АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_1 . Після сплати страховиком потерпілій особі суми, передбаченої п. 1 цієї угоди сторони вважають припиненими зобов`язання страховика за полісом АК/5734560 за подією, що мала місце 25 листопада 2017 року (а. с. 63 т. 1).

Платіжним дорученням від 07 лютого 2019 року № 7562 ПАТ «НАСК «Оранта» сплатило на користь ОСОБА_1 529285,29 грн. за договором від 27 грудня 2018 року № 11/5-2/63 (а. с. 61 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Шкода, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

З урахуванням вищевикладеного, судом першої інстанції було правомірно відхилено доводи представника відповідача щодо того, що така шкода має стягуватись саме з винної особи, а не з військової частини, враховуючи, що ДТП, унаслідок якої малолітньому ОСОБА_2 завдано шкоди, сталася з участю ОСОБА_5 , який на момент цієї пригоди перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 та керував транспортним засобом, який знаходився на фінансовому обліку цієї військової частини, що не заперечувалось та не оспорювалось відповідачем, відтак позивач правомірно з вимогами про відшкодування шкоди звернувся саме до військової частини.

Судом також було відхилено доводи представника відповідача про те, що страхова компанія виплатила в повному обсязі кошти утриманцю загиблого, а також моральну шкоду, а тому вимоги до військової частини є безпідставними, з чим погоджується апеляційний суд, з огляду на те, що загальний обсяг шкоди, право на відшкодування якої має малолітній ОСОБА_2 , в тому числі поза межами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, не обмежується складом сторін цього договору.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц (пункт 73).

Водночас за змістом статті 1194 ЦК України у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування шкоди потерпілий має право на одержання від особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частин першої-третьої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).

Шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед (стаття 1202 ЦК України).

Встановивши, що на день смерті ОСОБА_4 , який загинув внаслідок ДТП, що мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1 , у нього на утриманні перебував малолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якого пред`явлений позов, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що з урахуванням положень статті 1200 ЦК України потерпілий має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок втрати годувальника. Оскільки на утриманні ОСОБА_4 перебувала також дружина ОСОБА_1 , яка відповідно до довідки ПАТ «Державний ощадний банк України» від 26 червня 2018 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною, відповідно до наказу від 04 листопада 2015 року № 1375-в у період з 13 листопада 2015 року по 01 вересня 2018 року, частка, яка припадає на малолітнього ОСОБА_2 , становить 1/3, з урахуванням частки, що припадала на самого загиблого.

Судом першої інстанції встановлено середній заробіток ОСОБА_4 з довідки ПАТ «Державний ощадний банк України» від 12 березня 2018 року, згідно якої ОСОБА_4 працював в філії - Головне управління по м. Києву та Київської області АТ «Ощадбанк» з 18 серпня 2012 року інкасатором, з урахуванням розміру заробітної плати, отриманої ним за шість місяців до смерті, його середній заробіток становив 11567 грн. (а. с. 28 т. 1).

Відповідно до приписів статті 1197 ЦК України якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Представником позивача до заяви про збільшення позовних вимог надано розрахунок суми, яка заявлена до стягнення з відповідача на користь сина потерпілого, виходячи із п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати за період з 25 листопада 2017 року по 01 травня 2023 року та з вирахуванням частки (1/3), що припадає саме на ОСОБА_2 , відповідно за період з 25 листопада 2017 року по 31 грудня 2017 року його частка становила 6365,53 грн, у 2018 році - 74460 грн, у 2019 році - 83460 грн, у 2020 році - 96306,68 грн, у 2021 році - до 01 травня 2023 року - 296499,99 грн (а. с. 233 т. 1)

Суд першої інстанції вірно визначився з тим, що вимоги позивача про стягнення майнової шкоди зводяться до необхідності стягнення з відповідача невиплаченого відшкодування за попередній період і щомісячними платежами до досягнення ОСОБА_2 18 річного віку.

Перевіривши наданий представником позивача розрахунок суми, що підлягає стягненню одним платежем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що така вимога підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 400492,30 грн. (557092,30 грн. - 156600 грн. страхової суми, сплаченої ПАТ «НАСК «Оранта»), одноразовим платежем, та надалі по 11166,67 грн. щомісячно до досягнення ОСОБА_2 18 років.

Апеляційний суд приймає до уваги, що хоча відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції від 03 жовтня 2023 року та додаткове рішення від 27 жовтня 2023 року в цілому, проте апеляційна скарга не містить аргументів на спростування висновків суду першої інстанції в частині стягнення майнової шкоди.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в цій частині, в сукупності з доводами апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд враховує таке.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Чинне законодавство не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження завдання малолітньому ОСОБА_2 , 2015 року народження, моральної шкоди в зв`язку з загибеллю батька, позивачем ОСОБА_1 надано такі докази:

консультативний висновок № 11/120918/КНО від 29 серпня 2018 року, складений незалежним спеціалістом-психологом ОСОБА_7 , погодженого Києво-Святошинським районним навчально-методичним центром практичної психології, розмір відшкодування моральної шкоди, завданої малолітньому ОСОБА_2 з урахуванням психічних особливостей піддослідної особи в сукупності її соціального оточення, зв`язків і цінностей, а також меж розумності і справедливості, становить 812160 грн. (а. с. 75 - 86 т. 1);

характеристику емоційного стану дитини та поведінкових проявів дитини ОСОБА_2 , складену закладом дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу «Спадкоємець», згідно якої, після трагедії з батьком у ОСОБА_2 , якому на той час виповнилося 2 роки 2 місяці, значно погіршився загальний емоційний стан, з`явилась тривожність, у спілкуванні з однолітками дитина почала почуватись розгубленою, при проведенні вільного часу вдома ОСОБА_8 був роздратованим. Погіршилась комунікація з оточуючими, дитина стала замкнутою. Почали проявлятись часті та різкі зміни у настрої, став менш активним. Дитина почувалась пригніченою, ОСОБА_8 шукав батька, був дуже знервованим, запитував, чому більше немає тата з ним. На даний час після трагедії пройшло 3,5 років, смерть батька нанесла непоправну шкоду в житті дитини, що відчувається при розмові з нею. ОСОБА_8 часто наголошує, що сім`я - це в першу чергу тато та мама, модель сім`ї у дитини зруйнована, ОСОБА_8 часто задавав питання вихователям, чому його в садочок приводить та забирає мама, та коли його зможе забирати тато, одноліткам із садочка ОСОБА_8 розповідав, що сталось з його татом. Часто в садочку дитина сумує, проявляється нетерплячість, агресія до оточуючих, особливо коли згадується тема сім`ї (а. с. 180 т. 1);

нотаріально засвідчену заяву баби неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_9 від 26 квітня 2021 року, згідно якої, дитина з народження була емоційно прив`язана до батька, вони любили проводити час разом, батько займався дитиною, приділяв багато уваги вихованню сина. Після трагедії загальний емоційний стан ОСОБА_8 змінився, він став тривожним і плаксивим, брав телефон до рук, щоб подзвонити татові, постійно запитував, як скоро прийде тато і буде гратись із ним, часто прокидався вночі, шукав тата, кликав його, в нього проявляються нетерплячість, агресія, часті зміни настрою, дитина любить дивитись фотографії батька, йому не вистачає батьківської уваги та любові (а. с. 181 т. 1);

нотаріально засвідчену заяву матері однокласника ОСОБА_2 - ОСОБА_10 від 24 квітня 2021 року, згідно якої, вона знайома з сім`єю ОСОБА_11 з 1996 року, їх сім`ї часто зустрічались, приходили один до одного в гості, проводили разом дозвілля в одній компанії; ОСОБА_8 завжди був веселим і життєрадісним хлопчиком, після смерті батька ОСОБА_8 став більш замкнутим, нечасто ішов на контакт, був у пригніченому настрої, невеселий. Пізніше ОСОБА_8 розповідав її сину ОСОБА_12 , що тата у нього не стало, що він дуже любить його н сумує за ним. Пройшов час,вже три з половиною роки, але ОСОБА_8 досі згадує батька, біль від втрати не загоївся (а. с. 185 т. 1).

На спростування доводів позивача відповідачем було заявлено клопотання про призначення експертизи, задоволене ухвалою суду від 10 березня 2020 року. Згідно висновку експертів за результатами проведення судової психологічної експертизи в справі № 753/16824/18 від 15 березня 2023 року, складеної експертами КНДІСЕ, у ході проведення психологічного дослідження даних щодо наявності психологічних страждань (моральної шкоди), що завдані військовою частиною НОМЕР_1 не встановлено, тому визначити можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) неповнолітньому ОСОБА_2 , 2015 року народження. в межах цього дослідження не представляється можливим (а. с. 204 - 210 т. 1).

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд першої інстанції вірно зазначив, що призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду, і що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватись на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності.

Разом з цим, суд не може обґрунтовувати своє рішення лише висновком експертизи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № 811/4240/14, яка була належно врахована судом першої інстанції при ухваленні рішення, відтак апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції прийняв до уваги пояснення представника позивача, а не висновок експертів судової психологічної експертизи, що не допускається і суперечить нормам чинного законодавства, а також, що суд перебрав на себе повноваження експерта.

Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з висновком судової психологічної експертизи щодо того, що оскільки дитині на момент загибелі батька було 2,2 роки, враховуючи вікову психологію, дитина не здатна сприймати, усвідомити та запам`ятати будь-яку подію у своєму житті, а тому ОСОБА_2 в момент втрати батька не міг розуміти сутність події, оскільки, за переконанням суду така травма (втрата рідної людини, батька) є триваючою, та не може обмежуватись виключно моментом смерті (загибелі) людини, «зникнути» зовсім з життя близьких загиблого, зокрема дитини, і не мати жодного впливу на формування майбутнього дитини, його поведінку, світогляд.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки вони підтверджуються також іншими доказами, наявними в матеріалах справи, які були надані позивачем, зокрема характеристикою емоційного стану дитини та поведінкових проявів дитини ОСОБА_2 , складеною незалежним спеціалістом-психологом Шевкун М.В., погодженого Києво-Святошинським районним навчально-методичним центром практичної психології, та нотаріально засвідченими заявами осіб (баби дитини і матері його однокласника), які тривалий час спостерігали поведінку дитини і повідомили про її зміну в негативний стан після загибелі батька, зокрема відмітили у дитини прояви нетерплячості, агресії, часті зміни настрою, плаксивість і тривожність.

Судом першої інстанції також правомірно відхилено доводи представника відповідача, що відшкодування моральної шкоди вже здійснила страхова компанія, що є достатнім, з урахуванням висновку судової експертизи, оскільки за встановлених у цій справі обставин виплата малолітньому суми у розмірі 38400 грн. не забезпечує належне відшкодування потерпілому моральної шкоди.

В зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи відповідача, що стягнення з відповідача на користь позивача 200000 грн. моральної шкоди є подвійним стягненням за одну і ту ж подію.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами відповідача, що моральна шкода була виплачена позивачу в тій сумі, яку було погоджено нею в угоді з ПАТ «НАСК Оранта», з огляду на те, що така угода укладена ОСОБА_1 саме з ПАТ «НАСК Оранта» в межах визначення розміру страхового відшкодування, а не з відповідачем, яким відшкодовується завдана його працівником моральна шкода в розмірі, що не охоплюється сумою страхового відшкодування.

Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача, що судом першої інстанції не враховано обставини, встановлені вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2019 року, а саме те, що виявлена в крові потерпілого кількість етилового спирту становила 3,32 проміле, що за життя могло відповідати сильному алкогольному сп`янінню, з огляду на висновки суду за змістом вироку від 05 червня 2019 року, згідно яких, пішохід ОСОБА_4 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, порушив пп. «а» п. 14.4 ПДР, оскільки вийшов на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, проте наведене не перебуває у причинному наслідковому зв`язку з ДТП, оскільки водій ОСОБА_5 мав можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування та зупинити автомобіль до контакту з пішоходом.

Відтак, в даному випадку не підлягає застосування ч. 2 ст. 1193 ЦК України щодо зменшення розміру відшкодування в зв`язку з грубою необережністю потерпілого, яка сприяла виникненню або збільшенню шкоди.

Крім того, відповідачем не доведено, що шкоди завдано внаслідок умислу потерпілого (ч. 1 ст. 1193 ЦК України).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував, що діти є мало захищеними та потребують батьківської уваги та турботи, їх захисту та підтримки. За ситуації, що склалась, малолітній ОСОБА_2 стає напівсиротою, позбавлений турботи рідного батька, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування такої шкоди.

В зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд не погоджується з безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а лише на власних уявленнях щодо розміру моральної шкоди, заподіяної утриманцям загиблої особи, доводами відповідача, що в рішенні не зазначено, чому на користь дитини підлягає стягненню більший розмір моральної шкоди, ніж стягнутий вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2019 року на користь дружини загиблого.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження того, що законним володільцем джерела підвищеної небезпеки військової частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України малолітньому сину загиблого ОСОБА_4 завдано моральну шкоду, яка підлягає стягненню на користь малолітньої дитини, та яку, виходячи із засад розумності та справедливості, глибини душевних страждань, пов`язаних зі смертю батька, з урахуванням того, що син потерпілого ОСОБА_2 , 2015 року народження, позбавлений можливості на підтримку з боку батька, його участь у його житті, піклування, спілкування, проведення спільного часу разом, отримання від нього порад, настанов (з урахуванням того, що ОСОБА_2 хлопчик), судом першої інстанції визначено у 238400 грн. Враховуючи також, що обов`язок відшкодувати моральну шкоду частково лежить і на страховій компанії і позивачу було виплачено її у розмірі 38400 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 200000 грн.

Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача, що судом першої інстанції не було стягнуто з позивача на користь військової частини вартість проведеної судово-психологічної експертизи в розмірі 8558,50 грн., з огляду на те, що даний доказ не було використано судом при ухваленні рішення, і розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції самостійно, виходячи з засад розумності та справедливості, глибини душевних страждань дитини, пов`язаних зі смертю батька, та інших обставин справи.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд виходить із наступного.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною другою статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), де Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Відповідно до статей 1, 26, 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу зменшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не погоджується з доводами відповідача, що позов подавався до двох відповідачів і за результатами розгляду справи судові витрати відшкодовує тільки військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, що не є співмірним, з огляду на те, що відповідні доводи відповідача заявлялися ним також під час ухвалення додаткового рішення, які були враховані судом разом з іншими обставинами справи, зокрема підставою і предметом позову, участю адвокатів під час розгляду справи, обсягом фактично наданих послуг кожним із адвокатів, частковим задоволенням позовних вимог, кількістю та тривалістю судових засідань, принципами співмірності та розумності судових витрат, критерієм реальності адвокатських витрат, та зроблено обґрунтований висновок про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в розмірі 16000 грн. із заявлених позивачем до стягнення 33250 грн.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, підтримані представником відповідача в судовому засіданні 06 березня 2024 року, про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі та у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідають обставинам справи, ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не можуть бути скасовані з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року та додаткове рішення від 27 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 березня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.