Справа № 202/3809/22
Провадження № 2/204/103/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

представника позивача адвоката Стасюка В.А., представниці відповідача ОСОБА_1 . представниці третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Донецької обласної державної адміністрації та Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, третя особа Кабінет Міністрів України, про стягнення компенсації за руйнування будинку внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації,

В С Т А Н О В И В:

19 липня 2022 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до суду із позовом до відповідача Донецької обласної державної адміністрації із вимогою про стягнення компенсації за руйнування будинку внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації (том - 1, а. с. 1-5).

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням заяви про їх збільшення від 24 лютого 2023 року (том - 1, а. с. 161-166) та уточнень (том -2, а. с. 61-65), зазначено, що позивачка мала у власності квартиру АДРЕСА_1 . Внаслідок артилерійських обстрілів 18 липня 2014 року с. Піски та численних інших артилерійських обстрілів її квартиру було зруйновано. В результаті чого, ця квартира має нежилий стан і не може використовуватися позивачкою для подальшого проживання в ній. Вказаний факт був встановлений актом обстеження житла, зруйнованого (пошкодженого) внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації № 40 від 10 вересня 2021 року. Тому, позивачка була визнана постраждалою внаслідок надзвичайної ситуацій. Вказує, що Кабінетом Міністрів України затверджено зміни до Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання від 18 грудня 2013 року № 947, який викладений у редакції постанови КМУ № 767 від 02 вересня 2020 року, яка діяла на момент отримання компенсації позивачкою. Так, зазначає, що п. 32 вказаного порядку визначено, що розмір грошової компенсації постраждалим визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження житла, що є чинним на дату затвердження узагальненого списку відповідно (але не більше 300000 гривень за один об`єкт зруйнованого житла). 23 грудня 2021 року на підставі вказаного порядку згідно з рішенням комісії з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйнованих внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф, Донецької обласної державної адміністрації від 05 листопада 2021 року, позивачка отримала компенсацію в розмірі 300000 гривень за зруйновану квартиру та, на виконання вимог п. 19 даного порядку, припинила право власності на свою квартиру у зв`язку з її знищенням. Однак, вважає, що наданий розмір компенсації за повне руйнування будинку жодним чином не відновить її право власності, оскільки не покриває вартість повної компенсації згідно з вартістю квадратного метру за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України станом на 01 липня 2021, яка наразі становить 15261 гривню по Донецькій області згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 10.09.2021 № 230 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України». Вказує, що розмір грошової компенсації за належний позивачці квартиру розміром 60 м2, згідно з вартістю квадратного метру за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України, становить 915660 гривень. Натомість позивачу виплачено лише 300000 гривень з суми компенсації 915660 гривень. Вважає, що оскільки порядок є підзаконним нормативним актом, який не може звужувати дію Кодексу цивільного захисту України, то розмір компенсації за пошкоджену квартиру, який підлягає стягненню з відповідача на його користь в судовому порядку, становить 615660 гривень. Тому, прохає суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь компенсацію за зруйновану внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф, квартиру АДРЕСА_2 , в сумі 615660 гривень.

11 листопада 2022 року дана справа надійшла до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (том - 1, а. с. 67) за підсудністю з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою суду від 03 листопада 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 30 хвилин 22 листопада 2022 року (том -1, а. с. 71), копія якої надіслана учасникам справи 03 листопада 2022 року за вихідним № 19303/22-вих/2/204/2495/22 (том - 1, а. с. 72).

12 січня 2023 року на адресу суду надійшов відзив представниці Донецької обласної державної адміністрації Бикової М. (том - 1, а. с. 103-115), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує.

В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначає, що позов не містить жодного правового обґрунтування того, яким чином та як відповідач по справі, як державний орган місцевий орган виконавчої влади, порушив права позивачки. Стверджує, що позивачці, за її заявою, з державного бюджету виплачено 300000 гривень грошової компенсації за її зруйноване майно. Вказує, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 89 Кодексу цивільного захисту України постраждалим, які залишилися на попередньому місці проживання, надається грошова допомога у поряду та розмірі, встановлених Кабінетом Міністрів України. На виконання цієї норми КМУ своєю постановою від 18 грудня 2013 року № 947 затвердив Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання. Зазначає, що 02 вересня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України № 767 «Питання виплати грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуацій воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації» затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерацій та внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 «Про затвердження Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання», виклавши назву цієї постанови та Порядок у новій редакції. Так, пунктом 27 Порядку передбачено, що за результатами прийнятих комісією рішень та на підставі отриманих документів, по засвідчують припинення права власності на житло у зв`язку з його знищенням (щодо житла, яке було зруйноване, але на дату обстеження повністю або частково відбудованим лише на підставі прийнятих комісію рішень), регіональний органи соціального захисту населення щомісяця до 10 числа затверджують подання на формою, встановленою Мінреінтеграції, в якому зазначається узагальнений список постраждалих, обсяг необхідних коштів, інформація про припинення права власності на зруйноване житло, інша інформація, на підставі якої прийнято рішення, яке надсилається на погодження до Мінреінтеграції у двох примірниках, один з яких залишається у Мінреінтеграції. Мінреінтеграції відповідно до обсягу бюджетних коштів на відповідний рік на підставі отриманого та погодженого подання від регіональних органів соціального захисту населення здійснює розподіл бюджетних коштів пропорційно кількості постраждалих за областями, яким у порядку черговості відповідно до дати подання заяв, передбачених пунктом 16 цього Порядку, виплачується грошова компенсація. Крім того, зазначає, що форми подання узагальнених списків постраждалих, житло яких зруйноване внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру спричиненої збройною агресією рф, також затверджені наказами Мінреінтеграції. Більш того, вказує на те, що компенсація є одноразовою та, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Повторна виплати коштів за один об`єкт житла не допускається. Вказує на те, що сама позивачка не заперечує того факту, що вона отримала грошову компенсацію за зруйноване майно. Тому вважає, що отримуючи ці кошти, остання погодилася з умовами Порядку, в тому числі розміром грошової компенсації та її разовості. Разом з цим, зазначає про те, що не дивлячись на те, що суть позовних вимог позивачки зводиться до нормативних претензій стосовно пункту 32 Порядку, останній нею не оскаржено. Також, зауважує на тому, що посилання позивача як на нормативне обґрунтування наведених у позові розрахунків грошової компенсації на Наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 20 травня 2021 року № 199 є помилковим, оскільки станом на 07 жовтня 2021 року (на дату звернення із заявою позивачки про виплату компенсації), останній втратив чинність. Відповідно всі розрахунки, наведені позивачкою у позові, є нормативно необґрунтованими та помилковими. З цих підстав, вважає, що позивачкою не доведено, яким чином відповідачем порушено її права. Також не доведено жодного правового обґрунтування щодо покладення негативного обов`язку надання додаткового відшкодування грошової компенсації за зруйновану квартиру позивачки на Донецьку обласну державну адміністрацію у розмірі, не передбаченому Порядком. Тому прохає суду у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 15 лютого 2023 року до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено Кабінет Міністрів України та Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (том - 1, а. с. 145 та на звороті).

24 лютого 2023 року на адресу суду надійшла відповідь представниці позивача адвокатки Науменко Ю.В., на відзив відповідача (том - 1, а. с. 150-151), в якій вона аргументи відповідачки вважає необґрунтованими та незаконними.

В обґрунтування відповіді на відзив зазначає, що відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає про те, що він здійснює виплату в межах бюджетних асигнувань, а норми Кодексу цивільного захисту України носять загальний характер. Натомість, вважає таке твердження відповідача безпідставним та таким, що безпосередньо підтверджує безпідставність обмеження суми компенсації у 300000 гривень. Вказує на те, що виплата грошової компенсації за повністю зруйноване житло у розмірі 300000 гривень не відновить позивачці право власності, оскільки не покриває повної вартості компенсації згідно з вартістю квадратного метру за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України станом на 01 жовтня 2022 року, яка наразі становить 20473 гривні по Донецькій області згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 17 листопада 2022 року № 214 «Про затвердження показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України», бо покриває лише 15 м2 житла. Вважає, що розмір компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) повинен визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України згідно з ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України без жодного обмеження вартості такого житла, Порядок не повинен звужувати дію Кодексу цивільного захисту, бо це незаконно. Прохає позов задовольнити в повному обсязі.

20 квітня 2023 року на офіційну електронну адресу суду (том 1, а. с. 205-8 та на звороті) та, 03 травня 2023 року на поштову адресу суду (том 2, а. с. 5-10) надійшли письмові пояснення державного секретаря Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій К. Домбровського, в яких він прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Так, в поясненнях зазначає, що посилання позивачки, як на правову підставу позову, на ст. 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним, оскільки зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають в умовах збройних конфліктів. Вказує на те, що негативні зобов`язання це зобов`язання держави утриматися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання навпаки: держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Вказує, що за певних обставин, захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції, може користуватися легітимне очікування успішної реалізації майнових прав. Натомість, для того, щоб очікування було легітимним, воно має бути засноване на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язане з майновим інтересом. Однак, позивачка обґрунтовуючи розмір завданої їй шкоди посилалася на розрахунок, зроблений на підставі Показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 10 вересня 2021 року № 230, керуючись при цьому частиною 10 статті 86 Кодексу цивільного захисту України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому, зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин у законодавстві України не тільки не було визначеної процедури виплати зазначеного відшкодування, а й чітких умов, необхідних для звернення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування. Таким чином, вважає, що право на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації, відповідно до законодавства, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за зруйнований внаслідок артилерійських обстрілів будинок. З аналогічних підстав не породжує у позивачки такого очікування і ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, відповідно до якої відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється в порядку, визначеному законом. Крім того, зазначає про те, що ст. 86 Цивільного кодексу України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення так, і його зміни грошовою компенсацією. Тому, вважає, що припис ч. 10 цієї статті не можна застосовувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема до ч. 9 цієї статті. Також, зазначає про те, що Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, оскільки передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, і таке відшкодування здійснюється за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договором добровільного страхування. Тому вважає, що позовні вимоги позивачки є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки на сьогоднішній день відсутній необхідний компенсаційний механізм.

02 травня 2023 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представниці Кабінету Міністрів України М. Лехтер (том 1, а. с. 229-233), в яких вона прохає у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Так, в своїх письмових пояснення зазначає, що зі змісту позовної заяви є очевидним і сама позивачка не заперечує факт отримання 23 грудня 2021 року компенсації за зруйновану квартиру в розмірі 300000 гривень, що повністю відповідає положенням п. 32 Порядку № 947, який є чинним на даний час та розмір грошової компенсації за яким розраховано за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження житла, що є чинним на дату затвердження узагальненого списку відповідно (але не більше як 300000 гривень за один об`єкт зруйнованого житла). Вважає, що оскільки, відповідно до вимог п. 36 Порядку № 947 грошова компенсація є одноразовою, а повторна виплата коштів за один об`єкт житла не допускається, то є очевидним, що позивачка своє право на отримання компенсації реалізувала, таку компенсацію отримала, а тому її позовні вимоги не підлягають задоволенню.

12 червня 2023 року на адресу суду надійшла відповідь представниці позивачки адвокатки Науменко Ю.В. на пояснення третьої особи (том 2, а. с. 27-28, 29-30), яких вона вказує на те, що аргументи третьої особи є неналежними, тому прохає суд їх відхилити.

Вказує, що у своїх поясненнях представник третьої особи посилався на правовий висновок Верховного Суду викладений ним у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 264/881/18, який стосується зовсім іншого предмету спору. Тому вважає, таке посилення недоречним, А зазначені Мінреінтеграції аргументи необґрунтованими і не релевантними до обставин справи.

Ухвалою суду від 08 серпня 2023 року змінено процесуальний статус Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України з третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на відповідача по справі (том 2, а. с. 49).

12 жовтня 2023 року на адресу суду надійшов відзив державного секретаря Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій К. Домбровського на уточнену позовну заяву (том 2, а. с. 79-83), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.

В обґрунтування відзиву зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2020 року № 767 затверджено порядок використання коштів , передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф, який визначає механізм використання коштів. передбачених у державному бюджеті за програмою «Грошова компенсація постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф». Вказує на те, що дана Постанова є чинною, неконституційною не визнавалася, а тому є обов`язковою для застосування відповідно до вимог ст. 117 Конституції України. Зазначає, що відповідно до п. 36 Порядку грошова допомога та компенсація є одноразовими. Повторна виплата коштів не допускається. Позивачка компенсацію отримала у розмірі максимальної виплати у сумі 300000 гривень. Натомість, розмір завданої шкоди позивачка обраховує виходячи із вартості знищеної квартири станом на 05 листопада 2021 року, відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 10 вересня 2021 року № 230 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України», при цьому керуючись ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Однак, ст. 86 Цивільного кодексу України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому, вважає, що припис ч. 10 цієї статті не можна застосовувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема до ч. 9 цієї статті, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органом місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. Таким чином, для застосування ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України власник пошкодженого майна має добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок чи майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування. Вказує, що позивачка скористалася своїм правом та звернулася до комісії з обстеження житла, зруйнованого внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф. Комісією було ухвалено рішення про надання грошової компенсації у розмірі 300000 гривень, тобто в максимальній сумі, яка визначена Порядком. Натомість, посилання позивачки, при здійсненні розрахунку суми компенсації, на ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, вважає безпідставним, оскільки жодних доказів її звернення до органу місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації з пропозицією про добровільну передачу пошкодженого майна чи можливості забезпечення її новим житлом замість пошкодженого, що є обов`язковою умовою даної статті, нею не надано. Тому вважає, що у позивачки не виникло підстав для розрахунку грошової компенсації виходячи з показників опосередкованої вартості спорудження житла в регіоні. Стверджує, що Державою на день звернення позивачки до суду повністю виконано обов`язок перед нею, передбачений статтею 1 Конвенції, зокрема: визначено механізм відшкодування заподіяної шкоди, порядок визначення її розміру та розмір грошової компенсації за неї; прийнято рішення щодо відшкодування завданої позивачці шкоди у максимально допустимому розмірі 300000 гривень, виплачено вказаний розмір компенсації. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Протокольною ухвалою суду від 12 жовтня 2023 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (том 2, а. с. 95-97).

03 листопада 2023 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представниці Кабінету Міністрів України М. Лехтер (том 2, а. с. 106-111), в яких вона прохає у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Так, в своїх письмових пояснення зазначає, що зі змісту позовної заяви є очевидним і сама позивачка не заперечує факт отримання 23 грудня 2021 року компенсації за зруйновану квартиру в розмірі 300000 гривень, що повністю відповідає положенням п. 32 Порядку № 947, який є чинним на даний час та, розмір грошової компенсації за яким, розраховано за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження житла, що є чинним на дату затвердження узагальненого списку відповідно (але не більше як 300000 гривень за один об`єкт зруйнованого житла). Вважає, що оскільки, відповідно до вимог п. 36 Порядку № 947 грошова компенсація є одноразовою, а повторна виплата коштів за один об`єкт житла не допускається, то є очевидним, що позивачка своє право на отримання компенсації реалізувала, таку компенсацію отримала, а тому її позовні вимоги не підлягають задоволенню.

20 листопада 2023 року на офіційну електронну адресу суду (том 2, а. с. 152-154) та 30 листопада 2023 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення державного секретаря Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України Домбровського К. (том 2, а. с. 158-160, 167-171), в яких він прохає суд у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

В письмових поясненнях зазначає, що посилання позивачки, як на правову підставу позову, на ст. 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним, оскільки зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають в умовах збройних конфліктів. Вказує на те, що негативні зобов`язання це зобов`язання держави утриматися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання навпаки: держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Вказує, що за певних обставин, захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції, може користуватися легітимне очікування успішної реалізації майнових прав. Натомість, для того, щоб очікування було легітимним, воно має бути засноване на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язане з майновим інтересом. Однак, позивачка обґрунтовуючи розмір завданої їй шкоди посилалася на розрахунок, зроблений на підставі Показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, керуючись при цьому частиною 10 статті 86 Кодексу цивільного захисту України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, проте не зазначив, що саме держава винна у пошкодженні його майна. Вказує на те, що ст. 86 Цивільного кодексу України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення так, і його зміни грошовою компенсацією. Тому, вважає, що припис ч. 10 цієї статті не можна застосовувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема до ч. 9 цієї статті, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органом місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. Разом з цим, зазначає про те, що Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, так як передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту. Більш того, зазначає про те, що приписами ч. ч. 5, 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на рф як на державу, що здійснює окупацію. При цьому, зазначає, що Державою на виконання вимог ст. 1 Конвенції, прийнято нормативно-правовий акт (Порядок), який запроваджує дієві компенсаційні механізми за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту на територіях, підконтрольних Уряду України. Стверджує, що позивачка скористалася зазначеним механізмом для отримання компенсації та отримала максимальний його розмір, проте підстави для покладення на Державу Україна обов`язку відшкодувати у повному обсязі заподіяну шкоду майну позиваки відсутні, тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивачки адвокат Стасюк В.О., позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити, обґрунтування надав аналогічні тексту позовної заяви та відповіді на відзив.

У судовому засіданні представниця відповідача Донецької обласної державної адміністрації Бикова М.А., позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала, обґрунтування надала аналогічні тесту відзиву на позовну заяву.

У судове засідання представник відповідача Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, на зв`язок у режимі відеоконференції не вийшов, причини неявки суду не відомі.

У судовому засіданні представник третьої особи Кабінету Міністрів України Бобровська К.О., прохала у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, обґрунтування надала аналогічні тексту письмових пояснень.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників цивільного процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивачка була власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору міни від 11 листопада 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Ясинуватської державної нотаріальної контори за реєстровим № 4519 (том 1, а. с. 6-7) та, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2374610 від 22 грудня 2003 року (том 1, а. с. 8-9).

Відповідно до акту обстеження житла, зруйнованого (пошкодженого) внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф № 40 від 10 вересня 2021 року (том 1, а. с. 12-14), квартира АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності позивачці, зруйнована 18 липня 2014 року внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф, шляхом прямого влучання снаряду, в результаті чого, зазначена квартира та внутрішнє його оздоблення були пошкоджені (зруйновано азбестоцементні листи, залізобетонне перекриття верхнього поверху від прямих влучань та міжкімнатні стіни, пошкоджені зовнішні стіни та фундамент, знищені внутрішні комунікації (електропостачання, водопостачання, газопостачання та каналізація), знешкоджена дерев`яна підлога, зруйновані вікна та двері. На час обстеження квартира зруйнована та для подальшого проживання в ній не придатна.

Згідно з довідкою керівника Очеретинської селищної військово-цивільної адміністрації Покровського району Донецької області № 58 від 13 вересня 2021 року, ОСОБА_3 визнано постраждалою особою внаслідок надзвичайної ситуації (том 1, а. с. 15).

З витягу з протоколу № 15 комісії з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф від 05 листопада 2021 року (том 1, а. с. 16) вбачається, що ОСОБА_3 за зруйноване житло внаслідок надзвичайної ситуації (дата руйнації житла 18 липня 2014 року), загальною площею 60 м2, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_3 , надано грошову компенсацію у сумі 300000 гривень.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 278569055 від 07 жовтня 2021 року (том 1, а. с. 17) вбачається, що об`єкт нерухомого майна № 160 04 жовтня 2021 року закрито на підставі його знищення (розпорядження № 387 Очеретинської ВЦА від 13 вересня 2021 року та Акт обстеження житла, зруйнованого (пошкодженого) внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф № 40 від 10 вересня 2021 року.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).

Таким, чином для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у його постанові від 21 червня 2023 року у постанові № 757/5115/21-ц.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Крім того, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Приписами ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

Приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Таким чином, зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.

У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70).

Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок та особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.

Так, звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалася на недоотримання від держави відшкодування за пошкоджене (знищене) її майно (квартиру), на яке вона має право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому, як на підставу для задоволення позовних вимог посилалася на ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України.

У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п. 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96).

Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що посилання позивачки, як на правову підставу позову, на статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним, оскільки зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справа № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19) зроблено висновок, що за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції поряд із негативним обов`язком утриматися від неправомірного втручання у право мирного володіння майном держава має позитивні обов`язки гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, ефективне використання цього права та його відновлення у разі порушення. Позитивні обов`язки можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами. Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нежитлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте залежно від змісту порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого означена компенсація з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися: у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за втручання, зокрема, у право мирного володіння майном і провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у це право, відсутні підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості пошкодженого (знищеного) майна; тоді як за порушення негативного обов`язку не втручатися у вказане право держава може бути зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану майну, у повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір».

Таким чином, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Позивачка обґрунтовувала розмір завданої їй шкоди опосередкованою вартістю знищеного будинку, керуючись при цьому ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, проте жодним чином не зазначила, що саме держава винна у пошкодженні її майна.

Так, стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією.

Тому, припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року № 423/450/16-ц.

Крім того, суд зазначає, що Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, оскільки передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).

Більш того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не заперечується той факт, що квартира позивачки, за яку вона прохає суд стягнути солідарно з відповідачів компенсацію, знищена саме внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф, а не внаслідок дій Держави України.

А отже суд доходить висновку, що вказана справа не стосується права позивачки на відшкодування майнової шкоди, завданої саме відповідачами, тим більше, що обставин порушення Державою негативного конвенційного обов`язку для відшкодування матеріальної шкоди (за порушення права власності, якщо саме держава знищила чи пошкодила майно особи) в позовній заяві ОСОБА_3 не зазначила, а виконання Державою позитивних обов`язків не заперечувала. Натомість, вважала, що Держава повинна виплатити розмір компенсації виходячи із вартості квадратного метру за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України у повному обсязі, без жодних обмежень вартості такого житла.

Разом з цим, суд зазначає, що необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: «Loizidou проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року, «Кіпр проти Туреччини» від 10 травня 2001 року, «Myra Xenides-Arestis проти Туреччини» від 07 грудня 2006 року; «Chiragov and Others проти Вірменії» [ВП] від 16 червня 2015, п. 199, «Sargsyan проти Азербайджану» [ВП] від 16 червня 2015 року).

У справі «Dokic проти Боснії та Герцеговини» (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року) суд підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду.

На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній уряду України.

Так, постановою КМУ від 18 грудня 2013 року № 947 затверджено Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, з подальшими змінами, який встановлює механізм надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій і розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації.

Відповідно до вимог п. 32 вказаного Порядку визначено, що розмір грошової компенсації постраждалим визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження житла, що є чинним на дату затвердження узагальненого списку відповідно (але не більше як 300000 гривень за один об`єкт зруйнованого житла).

Згідно з вимогами п. 36 вказаного Порядку, грошова допомога та компенсація є одноразовими. Повторна виплата коштів за один об`єкт житла (крім виплати грошової компенсації за частину того ж самого зруйнованого житла) не допускається.

Як вже встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та не заперечується учасниками справи, позивачка скористалася своїм правом на отримання компенсації за зруйноване майно, відповідно до вимог, процедур та в порядку, визначеному вищевказаним Порядком, у зв`язку з чим отримала компенсацію за зруйновану квартиру у максимально визначеному розмірі, встановленому п. 32 цього нормативно-правового акту, у сумі 300000 гривень.

З огляду на викладене, суд дійшов переконливого висновку, що вимоги позивачки про відшкодування шкоди за пошкоджене внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф майно на підставі статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.

Разом з цим, суд зазначає про те, що Держава Україна не може бути відповідальною за руйнування майна позивачки внаслідок дій рф.

Більш того, згідно з висновком Верховного Суду, що викладений у його у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, суд України має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

При цьому, приписами ч. 5 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що рф як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Нормами ч. ч. 9, 10 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Держава Україна не несе відповідальності за незаконні дії рф чи її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованих територіях або за прийняті ними незаконні рішення.

З огляду на викладене, враховуючи те, що правовою підставою для виплати саме компенсації, а не шкоди, є не стаття 86 Кодексу цивільного захисту України, а спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали від надзвичайних ситуацій воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф (Порядок № 947 від 18 грудня 2013 року, зі змінами), відповідно до якого позивачка, по-перше, вже скористалася своїм правом на отримання компенсації, по-друге, фактично вже її отримала, по-третє, отримала у максимально визначеному вказаним порядку розмірі у сумі 300000 гривень, зважаючи на те, що вказана компенсація є одноразовою, а повторна виплата коштів за один об`єкт житла не допускається, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для повторної виплати позивачці компенсації за зруйнований внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф будинок за адресою: АДРЕСА_3 , через що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Донецької обласної державної адміністрації та Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України про стягнення компенсації за руйнування будинку внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації, слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У зв`язку з відмовою позивачці у задоволенні позовних вимог понесені судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Донецької обласної державної адміністрації (84306, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Олекси Тихого, буд. 6; ) та Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (03176, м. Київ, бул. Чоколівський, буд. 13; , третя особа Кабінет Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2; ), про стягнення компенсації за руйнування будинку внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна