КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5497/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Журби С.О., Писаної Т.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення 3% річних, -

установив:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до АТ «КБ «ПриватБанк» про стягнення 3% річних, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача: 1) 488,87 доларів США як3% річних за прострочення повернення вкладу в сумі 16207,11 доларів США за договором №SAMDNWFD200 від 06 грудня 2013 року за період з 17 вересня 2022 року по 19 вересня 2023 року; 2) 298 доларів США як3% річних за прострочення повернення нарахованих відсотків в сумі 9879,67 доларів США за договором №SAMDNWFD200 від 06 грудня 2013 року за період з 17 вересня 2022 року по 19 вересня 2023 року.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 передано за підсудністю на розгляд до Печерського районного суду м. Києва.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вона постановлена з порушенням норм процесуального права, та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що підсудність справ встановлюється виключно процесуальним законом, а не судовою практикою Верховного Суду чи матеріальним законом.

Вказує, що право вибору суду надано процесуальним законом особі, що звертається із позовною заявою про захист прав споживачів, таким чином ЦПК України не покладає на суд обов`язок та не надає йому право на дослідження письмових доказів, яким позивач обґрунтовує свої вимоги по суті спору для визначення територіальної підсудності.

Крім того, ним заявлені позовні вимоги, що виникли саме із споживчих правовідносин між банком та вкладником за договором банківського вкладу, вони тривають, зобов`язання не виконане.

Позовні вимоги стосуються 3% річних, які відповідно до ст. 625 ЦК України нараховані на прострочений до виплати депозит.

Ці правовідносини є споживчими, оскільки виникли на підставі споживчого договору вкладу, а породжене ним грошове зобов`язання відповідача не припинилось.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ., а тому згідно ч. 5 ст. 28 ЦПК України спір повинен розглядатись Білоцерківським міськрайонним судом Київської області.

Звертає також увагу на те, що ним подано низку позовів до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, в тому числі про стягнення 3% річних, та ці справи були розглянуті Білоцерківським міськрайонним судом Київської області.

Просив суд,скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2023 року, справу направити для продовження розгляду до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про передачу справи на розгляд іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва, суд першої інстанції виходив з того, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням (яким розірвано договори банківського вкладу) законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія ЗУ «Про захист прав споживачів»...».

Таким чином, у даному випадку (справі) положення ЗУ «Про захист прав споживачів» застосуванню не підлягають, а тому позивач помилково посилається на норму ч. 5 ст. 28 ЦПК України, щодо альтернативної підсудності справи, тобто за місцем зареєстрованого проживання позивача як споживача.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Стаття 28 ЦПК України встановлює правила підсудності справ за вибором позивача, яку ще називають альтернативною підсудністю.

Альтернативною називають підсудність, за якою декілька судів є компетентними розглянути справу.

Не виключаючи можливість звернення особи до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), вона встановлює можливість звертатися до іншого або інших судів, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Альтернативна підсудність є пільговою, вона встановлена для невеликої категорії справ, які мають особливо важливе значення для громадян.

Специфіка цього виду підсудності полягає в тому, що в залежності від характеру матеріальних правовідносин та предмету спору, особистих обставин, позивач може обирати серед двох, трьох чи більшої кількості судів, які будуть компетентними розглянути таку справу.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Згідно із ч. 16 ст. 28 ЦПК України, позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно із цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленою статтею 30 цього Кодексу.

У випадку, коли пред`явлення позову не пов`язано із захистом прав споживачів, встановлена для цих позовів альтернативна підсудність не поширюється.

Звертаючись до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, позивач, посилаючись на положення ЗУ «Про захист прав споживачів» вказував про те, що АТ КБ «Приватбанк» не виконав основне грошове зобов`язання з повернення заборгованості по договору вкладу та нарахованих процентах, а тому порушення грошового зобов`язання триває.

Відтак, позивач просив стягнути з відповідача розмір 3% річних за новий період прострочення з 17 вересня 2022 року по 19 вересня 2023 року.

Відповідно до преамбули ЗУ «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 17 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно з п. 3 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», виконавцем є суб`єкт господарювання, який виконує роботу або надає послуги.

Згідно п. 22 ст.1 цього ж Закону, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та держане регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Частиною 1 статті 4 цього Закону визначено, що фінансовими послугами вважаються, зокрема: випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до роз`яснень, які містяться у ч.2 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Враховуючи зазначені положення, відносини, які склались між позивачем та відповідачем регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів».

У відповідності до укладеного 24 грудня 2014 року між позивачем та відповідачем договору банківського рахунку №SAMDNWFD200, позивачем було розміщено депозитний вклад у розмірі 16207,11 доларів США строком на 366 днів від 10% річних.

Вищевказаний депозитний договір неодноразово продовжувався.

Договір вкладу №SAMDNWFD200 від 06 грудня 2013 року є розірваним з 13 січня 2020 року, проте банк не виконує свого договірного обов`язку з повернення позивачу суми вкладу та нарахованих відсотків.

Наведені судом першої інстанції висновки Великої Палати Верховного Суду не змінюють характеру спірних правовідносин в цілому та не дають підстав для висновку, що позивач в такій категорії справ втрачає право на звернення до суду для захисту та поновлення своїх прав як споживач за власним вибором у межах альтернативної підсудності, визначеної ч. 5 ст. 28 ЦПК України.

Враховуючи зареєстроване місце проживання позивача: АДРЕСА_1 , що в Білоцерківському районі, останній, як споживач фінансових послуг, вірно визначив підсудність та керуючись ч. 5 ст. 28 ЦПК України звернувся з позовом до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачі», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена.

За таких обставин, передаючи справу на розгляд іншому суду, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскаржувана ухвала перешкоджає подальшому провадженню у справі, що у відповідності до ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2023 року про передачу позову на розгляд до Печерського районного суду м. Києва скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба