КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/552/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі:

- представника позивача Клочко Володимира Вікторовича,

- представника відповідача Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Юлії Степанівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі

Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

Головного управління Державної казначейської служби України

в Одеській області, третя особа: Чорноморський відділ державної виконавчої служби

в Одеському районі Одеської області

Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

про стягнення грошових коштів,

набутих без достатньо правових підстав,

з урахуванням інфляційних витрат,

трьох відсотків річних та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 23.08.2023 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про стягнення грошових коштів, набутих без достатньо правових підстав, з урахуванням інфляційних витрат, трьох відсотків річних та відшкодування моральної шкоди, в якій позивач просить суд:

- стягнути з Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на свою користь набуті без достатньої правової підстави грошові кошти у розмірі 12959,84 грн., 1309,15 грн. у вигляді інфляційних витрат, 3% річних у розмірі 372,82 грн., та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.;

- стягнути з Державного бюджету України на свою користь надмірно сплачений виконавчий збір за скасованим рішенням суду у розмірі 4240,16 грн.;

- стягнути судові витрати, розподілені у встановленому законом порядку.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала справа №520/17217/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про стягнення неустойки по несплаті аліментів та позбавлення батьківських прав.

Заочним рішенням судді Київського районного суду м. Одеси Куриленко О.М. від 19.02.2015р. позовну заяву було задоволено, стягнуто неустойку (пеню) за несплату аліментів на утримання доньки у розмірі 61 837, 09 гривень, позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки, та стягнуто витрати по сплаті судового збору у розмірі 228,80 гривень.

На виконання заочного рішення по справі №520/17217/13-ц, судом було видано виконавчий лист №520/17217/13-ц від 18.03.2015року про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 61 837,09 гривень у вигляді неустойки за несплату аліментів.

Виконавчий лист було пред`явлено до примусового виконання до відділу державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області, яким винесено постанову від 20.11.2015р. про відкриття виконавчого провадження №49391854.

Постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Донкоглова П.П. від 13.09.2017р. виконавче провадження №49391854 було передано до Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, а відповідно до постанови від 28.09.2017р. виконавче провадження №49391854 було прийняте до виконання Першим Київським ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області.

Постановою від 28.08.2019р. у виконавчому провадженні №49391854 з ОСОБА_1 також стягнуто виконавчий збір у розмірі 6 183,71 грн.

За результатами вчинених дій у ВП №49391854 Головним державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Юлією Степанівною було прийнято постанову від 08.09.2022р. про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним виконанням, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження».

Згідно довідки Першого Київського ВДВС у м. Одесі №39805 від 03.10.2022р. всього у виконавчому провадженні №49391854 з ОСОБА_1 підлягало стягненню 68 289,80 грн, з яких 61 837,09 сума боргу, 6 183,71 виконавчий збір, 269 грн. витрати виконавчого провадження.

Однак, не погоджуючись з рішенням суду по справі №520/17217/13-ц, ОСОБА_1 використав своє право на перегляд судового рішення в апеляційному порядку.

26.12.2022р. заочне рішення судді Київського районного суду м. Одеси Куриленко О.М. по справі № 520/17217/13-ц було переглянуте в апеляційному порядку Одеським апеляційним судом.

За результатами перегляду справи №520/17217/13-ц Одеським апеляційним судом було прийнято постанову від 26.12.2022р., якою частково задоволено апеляційну скаргу, рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.02.2015р. скасовано, та прийнято нове рішення, яким у позбавленні батьківських прав відмовлено, зменшено розмір неустойки за несплату аліментів на утримання доньки до 19435 грн. 48 коп. Постановлено Рішення суду в цій частині вважати виконаним.

В подальшому справа переглядалось Верховним судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, за результатами якого було прийнято постанову від 26.04.2023р., якою відмовлено у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , залишено в силі постанову Одеського апеляційного суду.

18.07.2023р. ухвалою Київського районного суду м. Одеси по справі №520/17217/13-ц було частково задоволено заяву про поворот виконання судового рішення, та стягнуто з ОСОБА_2 42 401,61 грн. в порядку повороту виконання судового рішення.

Таким чином, відповідно до остаточного судового рішення у справі №520/17217/13-ц з Позивача підлягало стягненню лише 19 435,48 грн, та 42 401,61 грн підлягають поверненню згідно ухвали про поворот виконання судового рішення.

Однак, відповідно до наявних у позивача документів, у виконавчому провадженні №49391854 з його доходів, а також банківського рахунку було утримано/списано суму коштів, яка значно перевищує розмір грошових коштів, дозволених для стягнення у виконавчому провадженні, а також у зв`язку зі зміною судового рішення, яке стало підставою для відкриття виконавчого провадження розмір виконавчого збору має бути пропорційно зменшений, однак позивачу грошові кошти у добровільному порядку повернуті не були, що стало підставою для звернення за захистому судовому порядку.

Так, відповідач вказує, що станом на дату вчинення виконавчих дій максимальна сума коштів, які могли бути стягнуті з позивача складала 68 289,80 грн, з яких 61 837,09 сума боргу за рішенням суду, 6 183,71 виконавчий збір, 269 грн витрати виконавчого провадження.

Однак з позивача було стягнуто 81 249,64 грн., що значно перевищує дозволену Законом суму.

Таким чином, позивач стверджує, що різниця у розмірі 81249,64 - 68 289,80 = 12 959,84 грн. є безпідставно набутими Першим Київським ВДВС у м. Одеса, стягнутими без достатньої правової підстави, грошовими коштами та протиправно не повернуті позивачу після закінчення виконавчого провадження.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом про стягнення з відповідача грошових коштів, набутих без достатньо правових підставв сумі 12959,84 грн., які підлягають поверненню позивачем з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Додатково позивач вказує, що з урахуванням зміни судового рішення, яке підлягало примусовому виконанню, Одеським апеляційним судом та з урахуванням перегляду справи Верховним судом, було встановлено обов`язок Позивача сплатити неустойку в розмірі 19 435 грн. 48 коп., та за примусове виконання такого рішення суду, відповідно до буквального тлумачення ЗУ «Про виконавче провадження» позивач мав сплатити виконавчий збір у розмірі 10% саме від вказаної суми боргу, підтвердженої остаточним судовим рішення, що складає 1943,55 грн.

Однак, у виконавчому провадженні №49391854 зазначені обставини не було враховано, що призвело до надмірного стягнення 4 240,16 грн. виконавчого збору, які на думку позивачам також підлягають стягненню з відповідача.

Крім того, позивач посилається на те, що 31.08.2022р. після списання грошових коштів з рахунку позивача Перший Київський ВДВС у м. Одесі був зобов`язаний встановити наявність надмірно списаних грошових коштів, та невідкладно повернути такі кошти позивачу після задоволення вимог стягувача, однак вказаних дій не вчинив. Позивач неодноразово звертався до Першого Київського ВДВС у м. Одесі із заявами, клопотаннями та іншого роду зверненнями, які в основному реєструвались як звернення громадян, з метою повернути протиправно списані грошові кошти, навіть був на особистих прийомах у керівника органу примусового виконання, однак жодні з таких дій не призвели до бажаного результату і реального поновлення прав Позивача, а лише завершувались загальними рекомендаціями писати скарги і звертатись до суду, тощо.

За вказаних обставин, позивач стверджує, що він отримав істотну моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, які сталися через те, що в результаті неповернення коштів відповідачем - він переживає глибокий психологічний стрес, посилений обставинами війни та бойовими діями, втрату душевного спокою, погіршення сну і стан здоров`я в цілому, що в свою чергу, вплинуло на реалізацію інших намірів та ділових і міжособистісних стосунків позивача.

У зв`язку з чим, позивач вважає, що йому з боку відповідача завдано моральної шкоди, яку він оцінює в сумі 10 000,00 грн., та яка підлягає відшкодуванню відповідачем.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 28.08.2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

07.09.2023 року до суду від представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову, з підстав необґрунтованості, а також з посиланням на те, що залучення або незалучення Казначейства чи його територіальних органів не впливає на правильність визначення належного відповідача у справ, оскільки відповідачем є держава, а не Казначейство чи його територіальний орган.

15.09.2023 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача вважає вищевказані доводи у відзиві не обґрунтованими та наявними підстави для задоволення позову.

19.09.2023 року до суду від представника відповідача Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування відзиву на позовну заяву, представник відповідача посилається на те, що на примусовому виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Відділ) перебувало ВП № 49391854 по примусовому виконанню виконавчого листа № 520/17217/13-ц, виданого 18.03.2015 Київським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойки (пені) за несплату аліментів у розмірі 61837,09 грн.

26.06.2019 року державним виконавцем Відділу, керуючись статтею 42 Закону № 1404- VIII винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 269,00 грн.

28.08.2019 року державним виконавцем Відділу, керуючись статтями 3. 27. 40 Закону № 1404- VIII, винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 6183.71 грн.

В ході виконання рішення суду було встановлено, що боржник ОСОБА_1 працевлаштований у Військовій частині НОМЕР_1 .

24.01.2019 року державним виконавцем Відділу, керуючись статтями 68, 69, 70 Закону № 1404- VIII, винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника № 49391854. Вищезазначена постанова на загальну суму стягнення у розмірі 68289,80 грн. (борг - 61837,09 грн, виконавчий збір - 6183,71 грн, витрати виконавчого провадження - 269,00 грн) була спрямована до Військової частини НОМЕР_1 за адресою місцезнаходження.

В ході проведення виконавчих дій зі заробітної плати боржника, яку він отримував у Військовій частині НОМЕР_1 стягнуто: 2615,10 грн, які розподілені та перераховані розпорядженням державного виконавця від 21.05.2019 та від 28.05.2019; 3279,21 грн, які розподілені та перераховані розпорядженням державного виконавця від 26.06.2019; 2601,75 грн, які розподілені та перераховані розпорядженням державного виконавця від 22.07.2019; 2641,37 грн, які розподілені та перераховані розпорядженням державного виконавця від 28.08.2019; 2641,37 грн, які розподілені та перераховані розпорядженням державного виконавця від 24.09.2019; 2641,37 грн, які розподілені та перераховані розпорядженням державного виконавця від 29.10.2019; 5282,74 грн, які розподілені та перераховані розпорядженням державного виконавця від 26.12.2019; 1120,37 грн, які розподілені та перераховані розпорядженням державного виконавця від 21.02.2020 та від 21.02.2020.

Утримання за постановою від 24.01.2019 припинено у грудні 2019 Військовою частиною НОМЕР_1 , у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 у грудні 2019 року.

За наслідком чого, представник державної виконавчої служби стверджує, що в ході примусового стягнення коштів зі заробітної плати ОСОБА_1 яку він отримував у Військовій частині НОМЕР_1 , всього стягнуто Київським відділом - 22823,28 грн., з яких: 20503,91 грн. - боргу, 2050,37 грн. - виконавчий збір, 269,00 грн. витрати виконавчого провадження.

06.08.2021 року державним виконавцем Відділу, керуючись статтями 68, 69, 70 Закону № 1404-VIII, винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника № 49391854. Вищезазначена постанова була спрямована до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

В ході примусового стягнення коштів з пенсії ОСОБА_1 всього стягнуто 6397,44 грн., з яких: 4338,99 грн. - боргу, 2058,45 грн. - виконавчий збір.

В ході проведення виконавчих дій з рахунків боржника у банківській установі стягнуто 39069,08 грн., які розпорядженням державного виконавця від 01.09.2022 та від 01.09.2022, розподілені та перераховані наступним чином: 2074,89 грн - виконавчий збір; 36994,19 грн - борг на користь стягувача.

Таким чином, в ході проведення виконавчих дій з боржника в примусовому порядку в повному обсязі стягнуто борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, а саме стягнуто 68289,80 гри: 61837,09 грн - борг, 6183,71 грн. - виконавчий збір, 269,00 грн - витрат виконавчого провадження.

За наслідком чого, 08.09.2022 року державним виконавцем Відділу, керуючись п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Поряд з цим, представник відділу стверджує, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що грошові кошти у розмірі 6468,79 грн. та 6510,10 грн. перераховані Військовою частиною НОМЕР_1 саме на рахунок Першого Київського відділу державної виконавчої служби.

Представник відповідача у відзиві вказує, що грошові кошти у розмірі 6468,79 грн., надійшли на депозитний рахунок Чорноморського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області у березні 2019 року по ВП № 49390554 з примусового виконання виконавчого листа № 1512/3305/2012, виданого 04.02.2013 Київським районним судом м. Одеси, про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , які розпорядженням ВП № 49390554 державного виконавця Чорноморського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області від 20.03.2019 року були розподілені та перераховані наступним чином: 6468,79 грн. - борг по аліментам на користь стягувача.

Також, грошові кошти у розмірі 6510,10 грн, надійшли на депозитний рахунок Чорноморського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області у квітні 2019 року по ВП № 49390554 з примусового виконання виконавчого листа № 1512/3305/2012, виданого 04.02.2013 Київським районним судом м. Одеси, про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , які розпорядженням ВП № 49390554 державного виконавця Чорноморського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області від 22.04.2019 та від 29.05.2019 були розподілені та перераховані наступним чином: 2998,95 грн. - борг по аліментам на користь стягувача; 3511,15 грн. - грошова сума надлишково стягнута та повернута на користь стягувача ОСОБА_1 .

Таким чином, представник відповідача вважає необґрунтованими твердження позивача, що відділом з нього стягнуто 81249,64 грн., що не відповідає дійсності.

04.10.2023 року до суду від позивача надійшла відповідь на вказаний відзив на позовну заяву, в якому позивач вважає необґрунтованими доводи представника відповідача, оскільки відповідачем не підтверджено не отримання безпідставно набутих грошових коштів, як надміру стягнутих за виконавчим провадженням.

25.09.2023 року до суду від Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшло клопотання про залучення до участі по справі в якості третьої особи - Чорноморський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

01.11.2023 року судом у підготовчому судовому засіданні без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено приєднати до матеріалів справи вищевказані заяви учасників справи по суті справи, а також за клопотанням представника відповідача залучено до участі по справі в якості третьої особи - Чорноморський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

23.01.2024 року судом у підготовчому судовому засіданні без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Представник позивача в судовому засіданні 13.02.2024 року у судовому засіданні підтримав вказаний позов та наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Ю.С. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, з підстав його необґрунтованості.

Інші учасники по справі до судового засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином у відповідності до положень ст.. 128-130 ЦПК України.

Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до ст. 223 ЦПК України судом не встановлено.

З урахуванням думки учасників справи, судом було ухвалено здійснити розгляд справи в судовому засіданні 13.02.2024 року за наявною явкою сторін по справі, на підставі документів наявних в матеріалах справи.

В судовому засіданні, 13.02.2024 року судом поставлено ухвалу, якою провадження по цивільній справі №947/26809/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, третя особа: Чорноморський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в частині вимог про надміру сплаченої суми виконавчого збору закрито. Роз`яснено позивачеві його право на звернення з відповідним позов в порядку адміністративного судочинства передбаченого КАС України. Розгляд цивільної справи №947/26809/23 в решті вимог ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, набутих без достатньо правових підстав, з урахуванням інфляційних витрат, трьох відсотків річних та відшкодування моральної шкоди, продовжено в порядку цивільного судочинства.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні в матеріалах справи докази, суд вважає позов ОСОБА_1 не підлягаючим до задоволенню з наступних підстав.

Судом з поданих до суду документів встановлено, що 18.03.2015 року Київським районним судом міста Одеси було видано стягувачеві ОСОБА_2 виконавчий лист №520/17217/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 неустойки (пені) за несплату аліментів у розмірі 61837,09 грн.

Вказаний виконавчий лист перебував на примусовому виконанні в Чорноморському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області в рамках зведеного виконавчого провадження ВП №51284708.

Під час вказаного виконавчого провадження, заступником начальника Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області 13.09.2017 року видано постанову про виведення виконавчого провадження із зведеного виконавчого провадження, якою виведено виконавчий лист №520/17217/13-ц, виданий 18.03.2015 року Київським районним судом міста Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойки (пені) за несплату аліментів у розмірі 61837,09 грн., у виконавче провадження №49391854.

В подальшому виконавче провадження №49391854 з примусового виконання виконавчого листа №520/17217/13-ц, виданий 18.03.2015 року Київським районним судом міста Одеси передано до примусового виконання до Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (надалі по тексту Перший Київський ВДВС).

28.09.2017 року державним виконавцем Першого Київського ВДВС винесено постанову про прийняття виконавчого провадження №49391854 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойки (пені) за несплату аліментів у розмірі 61837,09 грн.

24.01.2019 року державним виконавцем Першого Київського ВДВС по ВП №49391854 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника , якою звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , що отримує дохід у ВЧ НОМЕР_1 , у розмірі 20 до виплати загальної суми боргу 68289,80 грн.

Також вказана постанова містить інформацію, що загальна сума боргу ОСОБА_1 у розмірі 68289,80 грн., складається з: суми заборгованості за виконавчим документом у розмірі 61837,09 грн.; нарахованого виконавчого збору в сумі 6183,71 грн.; витрат на організацію та проведення виконавчих дій у розмірі 269,00 грн.

06.08.2021 року державним виконавцем Першого Київського ВДВС по ВП №49391854 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника , якою звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , що отримує дохід у Головному управлінні Пенсійного Фонду України в Одеській області у розмірі 20 до виплати загальної суми боргу 68289,80 грн.

Під час розгляду справи, представником відповідача Київського ВДВС було також повідомлено, що визнано позивачем, що в рамках ВП №49391854 додатково здійснювалось стягнення боргу з грошових коштів, які перебували на розрахунковому рахунку ОСОБА_1 у ПАТ КБ «Приватбанк».

08.09.2022 року державним виконавцем Першого Київського ВДВС по ВП №49391854 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39, 40 Закону України «Про виконавче провадження», а саме з підстав стягнення з ОСОБА_1 боргу, виконавчого збору та витрат на організацію та проведення виконавчих дій в повному обсязі.

За наслідком чого, приймаючи закінчення виконавчого провадження ВП №49391854 з підстав виконання виконавчого документа, вбачається підтвердженим, що з ОСОБА_1 було стягнуто Першим Київським ВДВС грошові кошти у загальному розмірі 68289,80 грн.

Поряд з цим, судом встановлено, що після завершення вказаного виконавчого провадження, у зв`язку з його виконання боржником, 26 грудня 2022 року Одеським апеляційним судом ухвалено постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 лютого 2015 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за участю органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав відмовлено; позовні вимоги ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за участю органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в сумі 19 435 грн. 48 коп.

Постановою Верховного суду від 26.04.2023 року по даній справі касаційну скаргу було залишено без задоволення, рішення апеляційного суду без змін.

18.07.2023 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу суду по справі №520/17217/13-ц, якою заяву ОСОБА_1 про поворот виконання рішення суду по цивільній справі № 520/17217/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про стягнення неустойки по несплаті аліментів та позбавлення батьківських прав задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 42 401,61 гривень в порядку повороту виконання судового рішення від 19.02.2015 року по справі № 520/17217/13-ц. Розстрочено виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 18.07.2023 року по цивільній справі № 520/17217/13-ц, про стягнення з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) у розмірі 42 401,61 гривень на три місяці рівними частинами, щомісячно з моменту набрання даною ухвалою законної сили.

Позивач в даній справі стверджує про те, що до скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2015 року та повороту виконання рішення суду, з нього Першим Київським ВДВС в рамках ВП №49391854 було без належних на те підстав стягнуто грошові кошти в сумі 12959,84 грн., оскільки державним виконавцем було визначено суму боргу до сплати у загальному розмірі 68289,80 грн., яка складається з: суми заборгованості за виконавчим документом у розмірі 61837,09 грн.; нарахованого виконавчого збору в сумі 6183,71 грн.; витрат на організацію та проведення виконавчих дій у розмірі 269,00 грн., а фактично з позивача було стягнуто 81249,64 грн., за наслідком чого безпідставно стягнута різниця в сумі 12959,84 грн. підлягає стягненню з відповідача як безпідставно набуті грошові кошти.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення з позивача грошових в рамках примусового виконання рішення суду, ухваленого в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до положень статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст.2 вказаного Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч.1 ст. 56 Закону, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 74 Закону врегульовано, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Приймаючи вищевикладене, суд зазначає, що як вже є встановленим, з ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження ВП №49391854, з примусового виконання виконавчого листа №520/17217/13-ц, виданого 18.03.2015 року Київським районним судом міста Одеси, яке перебувало на виконанні Першого Київського ВДВС, до скасування рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 лютого 2015 року та повороту виконання рішення суду, підлягало стягненню 68289,80 грн., що складається з: суми заборгованості за виконавчим документом у розмірі 61837,09 грн.; нарахованого виконавчого збору в сумі 6183,71 грн.; витрат на організацію та проведення виконавчих дій у розмірі 269,00 грн.

Суми виконавчого збору та витрат на організацію та проведення виконавчих дій були визначені державним виконавцем Першого Київського ВДВС на підставі відповідних постанов, доказів на підтвердження оскарження яких до суду позивачем не надано, за наслідком чого вказані суми у розмірах 6183,71 та 269,00 грн., які підлягали до стягнення, приймаються судом як належні та такі, що підлягали до стягнення з ОСОБА_1 до скасування рішення суду.

У відповідності до наданої позивачем до суду довідки з Управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного Фонду України від 20.09.2022 року за вих. №1500-0504-8/96470 вбачається, що з пенсії ОСОБА_1 були здійснені утримання згідно виконавчого провадження ВП №49391854 від 06.08.2021 року у загальному розмірі 6397,44 грн. (вересень 2021 року 778,68 грн.; жовтень 2021 року 778,68 грн.; листопад 2021 року 778,68 грн.; грудень 2021 року 812,28 грн.; січень 2022 року 812,28 грн.; лютий 2022 року 812,28 грн.; березень 2022 року 812,28 грн.; квітень 2022 року 812,28 грн.).

У відповідності до наданої позивачем платіжної вимоги №49391854 від 22.08.2022 року вбачається, що з рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» було здійснено списання грошових коштів в сумі 39069,08 грн. на рахунок Першого Київського ВДВС, в рамках виконання виконавчого листа №520/17217/13-ц від 18.03.2015 року.

Також у відповідності до наданої позивачем довідки військової частини НОМЕР_1 вбачається, що у період з 01.02.2019 року по 18.12.2019 року з нарахованої на ім`я ОСОБА_1 заробітної плати та інших доходів було утримано за постановою від 24.01.2019 року по ВП №49391854, з примусового виконання виконавчого листа №520/17217/13-ц, грошові кошти в загальній сумі 35783,12 грн. (лютий 2019 6468,79 грн.; березень 2019 6510,10 грн.; квітень 2019 2615,10 грн.; травень 2019 3279,21 грн.; червень 2019 2601,75 грн.; липень 2019 2641,37 грн.; серпень 2019 2641,37 грн.; вересень 2019 2641,37 грн.; жовтень 2019 2641,37 грн.; листопад 2019 2641,37 грн.; грудень 2019 1101,32 грн.

Отже, на підставі поданих позивачем до суду документів, в рамках ВП №49391854 з доходів, пенсії та рахунків ОСОБА_1 наявна інформація про утримання грошових коштів в загальній сумі 81249,64 грн.

Поряд з цим, Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) визнано надходження та подальший розподіл грошових коштів в рамках виконавчого ВП №49391854, з примусового виконання виконавчого листа №520/17217/13-ц, виданого 18.03.2015 року Київським районним судом міста Одеси, а саме: стягнення з заробітної плати ОСОБА_1 у Військовій частині НОМЕР_1 у загальному розмірі 22823,28 грн.; стягнення з нарахованої пенсії ОСОБА_1 у Головному управлінні Пенсійного фонду України в загальному розмірі 6397,44 грн.; стягнення з ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» в загальній сумі 39069,08 грн., що в цілому складає 68289,80 грн.

Надходження вказаних коштів на рахунок Першого Київського ВДВС в рамках виконавчого ВП №49391854, з примусового виконання виконавчого листа №520/17217/13-ц, виданого 18.03.2015 року, та подальший їх розподіл підтверджується наданими до суду відповідачем відповідними розпорядженнями, наявними в матеріалах справи.

Отже, у відповідності до наданих відповідачем доказів, Першим Київським ВДВС було належним чином стягнуто з ОСОБА_1 суму боргу у загальному розмірі 68289,80 грн., яка підлягала примусовому стягненню в рамках виконавчого ВП №49391854.

У зв`язку з чим, різниця між розміром грошових коштів, які стягнуті в рамках ВП №49391854 за документами наданими позивачем та відповідачем становить 12959,84 грн. (81249,64-68289,80=12959,84).

Будь-яких доказів на підтвердження того, що позивачем оскаржувались дії державного виконавця Першого Київського ВДВС в рамках ВП №49391854 в порядку передбаченому ст. 447 ЦПК України та Законом України «про виконавче провадження» з приводу стягнення грошових коштів в більшому розмірі ніж встановлено, до суду не надано.

Поряд з цим, у відповідності до листа Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21.11.2023 року за №145754 повідомлено, що грошові кошти у розмірі 6468,79 грн. та 6510,10 грн. за період з 24.01.2019 року по 01.05.2019 року на депозитний рахунок Першого Київського ВДВС від Військової частини НОМЕР_1 в межах ВП №49391854 не надходили.

Згідно з листом Чорноморського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області від 07.11.2023 року за №2115/45223 повідомлено, що у вказаному відділі перебувало виконавче провадження ВП49390554 з примусового виконання виконавчого листа №1512/3305/2012, виданого 04.02.2013 року Київським районним листом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів, в рамках якого на депозитний рахунок відділу з військової частини НОМЕР_1 у період з 19.03.2019 року по 20.03.2019 року надійшли грошові кошти в сумі 6468,79 грн. та у період з 19.04.2019 року по 20.04.2019 року в сумі 6510,10 грн.

На підставі викладеного вбачається, що у позивача було наявне інше виконавче провадження ВП49390554, яке перебувало у Чорноморському відділі державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області під час якого з заробітної плати ОСОБА_1 з Військової частини НОМЕР_1 у період з січня по квітень 2019 року були стягнуті грошові кошти в сумах 6468,79 та 6510,10 грн., тобто у тих самих розмірах та період, які вказані у наданій позивачем довідці військової частини НОМЕР_1 , в якій зазначено розмір цих коштів, як такі що стягнуті в межах виконавчого провадження ВП №49391854.

Доказів на підтвердження того, що грошові кошти у розмірах 6468,79 грн. та 6510,10 грн., які зазначені у поданій позивачем до суду довідці військової частини НОМЕР_1 , як такі що були стягнуті в рамках виконавчого провадження ВП №49391854, дійсно були перераховані на рахунок Першого Київського ВДВС, ані є коштами стягнутими в рамках виконавчого ВП49390554, позивачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано.

За наслідком чого, надаючи оцінку вищевказаним доказам в цілому, суд вважає не підтвердженими належними доказами доводи позивача, що грошові кошти в сумі 12959,84 грн., були стягнуті з нього в межах виконавчого провадження ВП №49391854 та перераховані на рахунок Київського ВДВС.

Крім того, щодо обраного позивачем способу захисту своїх прав та інтересів, шляхом стягнення вищевказаних коштів в порядку ст.. 1212 ЦК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Враховуючи наведене, суд вважає відсутніми правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням грошових коштів в рамках виконавчого провадження, оскільки частина цих коштів не може вважатися безпідставно набутою у розумінні статті 1212 ЦК України, а є частиною коштів стягнутих в межах виконавчого провадження, як витрати виконавчого провадження, а інша частина коштів була стягнута, як заборгованість за виконавчим провадженням, та перерахована на рахунок стягувача ОСОБА_2 , а відтак відповідач не є особою набувачем цих коштів.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Приймаючи вищевикладене в цілому, суд вважає позов ОСОБА_1 в частині стягнення грошових коштів у розмірі 12959,84 грн., як набутих відповідачем без достатньо правової підстави, необґрунтованим та не підлягаючим до задоволення.

Приймаючи, що вимога позивача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат нарахованих на суму грошових коштів, як набутих відповідачем без достатньо правової підстави, є похідною від попередньої вимоги та її задоволення залежить від наслідків основної вимоги, суд доходить до висновку про необґрунтованість вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат нарахованих на суму заборгованості, за наслідком чого у її задоволенні слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

На підставі ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, моральна шкода відшкодовується незалежно від наявності вини.

Відповідно до п. 5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Приймаючи викладене, а також не доведення позивачем наявності вини в діях відповідача з завданої позивачеві матеріальної шкоди, саме внаслідок якої позивачеві завдано моральної шкоди, суд вважає відсутнім причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданої позивачеві моральною шкодою, за наслідком чого позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та не підлягає до задоволення.

Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом приймається, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи докази у справі та вимоги закону, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)про стягнення грошових коштів, набутих без достатньо правових підстав, з урахуванням інфляційних втрат, трьох відсотків річних та відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованим, безпідставним та задоволенню не підлягає.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України, до відшкодуванню не підлягають та на відповідача не покладаються.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місцезнаходження: 65065, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд. 1), Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області (місцезнаходження: 65023, м. Одеса, вул. Садова, буд. 1А), третя особа: Чорноморський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місцезнаходження: 68004, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Віталія Шума, 21) про стягнення грошових коштів, набутих без достатньо правових підстав, з урахуванням інфляційних витрат, трьох відсотків річних та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 26.02.2024 року.

Головуючий Калініченко Л. В.