ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2024 року місто Чернівці справа №725/1333/19

провадження №22-ц/822/296/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н.К.,

Суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: представника позивачів - ОСОБА_1 , представника ПАТ КБ «Приватбанк» - Бацей Т.М.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідачі - Державний реєстратор Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управляння Чернівецької міської ради Карвацька Галина Федорівна, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє ОСОБА_1 , на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 27 липня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до Державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управляння Чернівецької міської ради Карвацької Галини Федорівни, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист права власності шляхом визнання неправомірних дій, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності , визнання незаконним та скасування запису про реєстрацію права власності та визнання права власності, головуючий в суді першої інстанції суддя Галичанський О.І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Карвацької Г. Ф., ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист права власності шляхом визнання неправомірними дій, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, запису про реєстрацію права власності та визнання права власності.

Посилалися на те, що 09 липня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №CVR0GA00000054 про надання кредиту в розмірі 60000 доларів США на строк до 07 липня 2017 року.

Цього ж дня, між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №ВЕТ№217215/217216, відповідно до якого позивачі передали в іпотеку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

27 вересня 2016 року державним реєстратором Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф. проведено реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 09 липня 2007 року.

Зазначали, що реєстрацію права власності на нежитлову будівлю було здійснено із порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», оскільки підставою виникнення права власності на вказане нерухоме майно державний реєстратор вказав договір іпотеки №ВЕТ№217215/217216 від 09 липня 2007 року.

Вважають, що банк не мав права на підставі вказаного договору звертатись до державного реєстратора з заявою про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, оскільки між ними та банком не укладався відповідний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а безпосередньо іпотечний договір не містить відповідного застереження. Вказували на відсутність оцінки нерухомого майна та на те, що банком не було виконано вимог закону щодо вручення іпотекодавцям вимоги про усунення порушень, а також не враховано дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» під час вчинення спірної реєстраційної дії.

Просили суд:

- визнати незаконними дії державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацької Г.Ф. щодо вчинення 27 вересня 2016 року державної реєстрації права власності на квартиру, загальною площею 62,80 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацької Галини Федорівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31578399 від 27 вересня 2016 року, яким проведена реєстрація права власності на квартиру, загальною площею 62,80 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- визнати незаконним та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності №16591779 від 23 вересня 2016 року, вчинений державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацької Г.Ф. про реєстрацію права власності на квартиру, загальною площею 62,80 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- визнати за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішити питання про судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 липня 2022 року у позові ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 відмовлено.

Скасовано, накладений ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 12 березня 2019 року арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю та стягнути з відповідачів на користь позивачів судові витрати.

Посилалися на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі наводять обставини й підстави для задоволення вимог, які викладені в позовній заяві та свої доводи мотивують тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що іподекодержателям було неналежним чином направлено та вручено вимогу про усунення порушень умов кредитного договору.

Крім того, суд першої інстанції не врахував при вирішенні спору постанови Верховного Суду у справах № 306/2053/16 та № 209/2599/17 щодо відсутності оцінки нерухомого майна при здійсненні реєстрації.

Вважає, також, що суд першої інстанції помилково не застосував положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Рух справи

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 10 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє адвокат Павалюк Г. В., задоволено частково.

Змінено мотивувальну частину рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 липня 2022 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у клопотанні адвоката Павалюк Галини Василівни, подану в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про передачу справи №725/1333/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовлено.

Касаційну скаргу адвоката Павалюк Галини Василівни, подану в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , задоволено частково.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 10 листопада 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Справа надійшла з Верховного Суду до Чернівецького апеляційного суду 16 лютого 2024 року.

16 лютого 2024 року ухвалою апеляційного суду призначено справу до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 09 липня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №CVR0GA00000054 шляхом надання кредитних коштів у розмірі 60 000 дол. США (том 1 а.с.8-10).

09 липня 2007 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та АТ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавці передали в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а.с.11-14).

У відповідності до вимог п. 27 вказаного вище договору іпотеку, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, зокрема шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця. У вказаному іпотечному договорі наявне відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Позивачам 09 серпня 2016 року на адресу АДРЕСА_1 було направлено банком вимогу про усунення порушень по кредитному договору №CVR0GA00000054, а також попереджено у випадку не усунення порушень умов основного зобов`язання банком буде використане право звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на квартиру, що передана в іпотеку (том 1 а.с.70-75).

27 вересня 2016 року державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф. було прийнято рішення №31578399 про державну реєстрацію права власності на квартиру, загальною площею 62,80 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк», .

Згідно висновку про вартість майна №2-9171/16 від 27 вересня 2016 року проведеного ФОП ОСОБА_5 , ринкова вартість квартири, загальною площею 62,80 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 складає 990 000 гривень (том 1 а.с.99).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив із того, що позивачами не доведено порушення процедури прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію спірної квартири за АТ КБ «Приватбанк».

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Щодо позовних вимог до банку

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено зміст договору, який становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону, чинній на час укладення договору іпотеки, визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня

2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Приписами статті 36 Закону України «Про іпотеку» у вказаній редакції Закону передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Із наведеного слідує, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є відповідне застереження в іпотечному договору та наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати

Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а

(провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) та від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22).

Щодо відповідного застереження в іпотечному договорі

Як було зазначено вище, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно в позасудовому порядку.

09 липня 2007 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та АТ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавці передали в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до застереження, що міститься у пункті 27 Договору іпотеки, сторони передбачили, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотеко держателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.

Умови укладеного між сторонами договору іпотеки містять в собі згоду іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Отже, у вказаному іпотечному договорі наявне відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, а доводи позовної заяви в цій частині є безпідставними.

Щодо направлення письмової вимоги про усунення порушень

Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (див: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц, провадження № 14-48цс19).

Наведені норми спрямовані на забезпечення фактичного повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника потрібно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зроблено правовий висновок про те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також потрібно вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Отже, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі №522/19144/19.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Судом встановлено, що 09 липня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №CVR0GA00000054 шляхом надання кредитних коштів у розмірі 60 000 дол. США.

09 липня 2007 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та АТ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавці передали в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно п.22 Договору іпотеки у випадку порушення Кредитного договору Позичальником або цього договору Іпотекодавцем Іпотекодержатель направляє Іпотекодавцю і Позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на Предмет іпотеки відповідно до цього договору.

Згідно Договору іпотеки адреса для листування ОСОБА_4 , ОСОБА_3 вказана: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 вказана: АДРЕСА_1 (а.с.14).

09 серпня 2016 року ОСОБА_2 на адресу АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на адресу АДРЕСА_1 , було направлено банком вимоги про усунення порушень по кредитному договору №CVR0GA00000054, а також попереджено у випадку не усунення порушень умов основного зобов`язання банком буде використане право звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на квартиру, що передана в іпотеку (том 1 а.с.70-72, 74).

Згідно рекомендованих повідомлень про вручення 11 серпня 2016 року (том 1 а.с.73) вказані вимоги вручені родичу ОСОБА_6 .

Колегією суддів встановлено, що вказані повідомлення були вручені ОСОБА_7 , який зареєстрований з 02 липня 1999 року за однією адресою з поручителем ОСОБА_2 , а саме в квартирі АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується копією паспорта (т.1 а.с.124-125).

Відповідно до пункту 81 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05 березня 2009 року, рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначкою "Судова повістка"), повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.

Таким чином, іпотекодержатель дотримався порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, оскільки у справі наявні докази вручення повідомлення-вимоги повнолітньому члену сім`ї боржника та іпотекодавців.

Презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання іпотекодавцем (позивачами) не спростована, доводи апеляції в цій частині є безпідставними.

Щодо відсутності оцінки майна

Щодо посилань апелянтів, що банком не було дотримано вимог Закону України «Про іпотеку», а саме не було визначено реальну ринкову вартість спірного майна, то вони є безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що згідно висновку про вартість майна №2-9171/16 від 27 вересня 2016 року проведеного ФОП ОСОБА_5 , ринкова вартість квартири, загальною площею 62,80 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 складає 990 000 гривень (том 1 а.с.99).

Таким чином, банком надано державному реєстратору висновок про вартість майна станом на день проведення такої реєстрації, а саме 27 вересня 2016 року, згідно з яким вартість предмету іпотеки становила 990 000 гривень.

Позивачі не надали доказів визнання висновку про вартість майна в судовому порядку недійсним відповідно до статті 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Крім того, позивачами не надано доказів того, що вартість предмета іпотеки є більшою, ніж зазначено у висновку. Отже, позивачами не доведено порушення їх прав в даній частині позовних вимог.

Наведений підхід щодо застосування норм права у спірних правовідносинах не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 20 квітня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц, згідно з яким ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна та має бути проведена на момент такого набуття, оскільки у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності взагалі не проводилась. Водночас, у цій справі така оцінка була проведена, що підтверджується висновком про вартість майна, і, як зазначено вище, був чинним на момент переходу права власності.

Наведене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 715/2669/19.

Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого в редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, яка діяла на момент укладення кредитного договору та іпотечного договору, споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) викладено правовий висновок про те, що обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

Висновки про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягає застосуванню навіть у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку містяться і в постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 201/7014/18 (провадження № 61-7373св20), від 30 вересня 2021 року у справі № 127/15802/15-ц (провадження № 61-16395св20), від 02 травня 2022 року у справі № 754/716/19 (провадження № 61-12633св21).

Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилалися на те, що спірна квартира являється єдиним та постійним місцем проживання ОСОБА_4 з 26 травня 1987 року, а тому просили застосувати Закон України «Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд дану вимогу позивачів не дослідив і в своєму рішенні ці доводи не обґрунтував.

Аналізуючи матеріали справи, колегія судів встановила, що предметом договору іпотеки, укладеного на забезпечення виконання умов кредитного договору, є двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , площа якої становить 62,80 кв. м.

Передана ОСОБА_4 в іпотеку квартира використовується нею як постійне місце проживання, іншого житла вона не має.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оспорюваного рішення суб`єкта державної реєстрації з огляду на те, що на спірну квартиру, яка використовується позивачем ОСОБА_4 як місце постійного проживання, відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути здійснено примусове стягнення, в тому числі й шляхом реєстрації права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк», як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Таке порушення є самостійною і достатньою підставою для скасування оспорюваного рішення державного реєстратора.

Таким чином, у державного реєстратора були наявні правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру

за ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому позов в частині скасування рішення державного реєстратора підлягає задоволенню.

Щодо способу захисту права в частині скасування запису про державну реєстрацію

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

(частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

У наведеній категорії справ щодо оскарження рішень (записів) про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), Велика Палата виклала сталу практику в частині належного (ефективного) способу захисту прав іпотекодавця саме у спосіб оскарження таких рішень. Зокрема, саме такий спосіб захисту прав іпотекодавця застосований Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц та багатьох інших.

У постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19 викладено висновок про те, що з 16 січня 2020 року законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а отже, відсутня необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить - не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

У постанові Верховного Суду від 6 липня 2023 року у справі № 462/4050/19-ц (провадження № 61-4818св23) зазначено, що згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Такий висновок також викладено у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, від 30 червня 2020 року

у справі №922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі №910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 3 вересня 2020 року у справі №914/1201/19, від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19-ц (провадження №61-12287св20) та від 16 грудня 2020 року у справі № 676/58/17-ц (провадження №61-5047св20), на які посилається заявник у касаційній скарзі.

У справі, яка переглядається, позивач заявила вимогу про скасування запису про державну реєстрацію права власності на квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк», здійсненого 27 вересня 2016 року державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф. (номер запису про право власності №31578399).

Отже позивач пред`явила у цій справі вимогу, яка не відповідає правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та просила захистити право неефективним способом.

Щодо вимог до державного реєстратора

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 16 листопада 2022 року у справі № 551/517/19 (провадження №61-21436св21), з посиланням на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 31 серпня 2022 року в справі № 521/6739/11 (провадження № 61-12575св21), зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року у справі № 335/4419/19 (провадження № 61-6171св21) зазначено, що «спір про скасування рішення, запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що відповідно до змісту та характеру відносин між сторонами, спір виник з приводу порушення ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», права власності ОСОБА_1 на квартиру, внаслідок здійснення державної реєстрації такого права за ПАТ «Укрсоцбанк», а тому належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

У справі, що переглядається, позивачі визначили відповідачем за позовом, крім ПАТ КБ «ПриватБанк», державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацьку Г.Ф., яка не є належним відповідачем у цій справі, виходячи з наступного.

Отже, зміст і характер відносин між учасниками справи та встановлені обставини справи підтверджують, що спір у цій справі існує між позивачами і банком щодо порушення права власності позивачів на спірне майно внаслідок дій щодо реєстрації за банком такого права. Державний реєстратор не є належним відповідачем у цій справі.

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17).

З урахуванням наведеного позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацької Г.Ф. задоволенню не підлягають з підстав пред`явлення позову в цій частині до неналежного відповідача.

Щодо визнання права власності на квартиру

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) зроблений висновок, що судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою (пункт 116).

Так, «абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за АТ «Мегабанк», заявлені ним позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 30.12.2019 опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.

Отже, враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України» (пункти 113-115).

У пунктах 127-133 вказаної постанови прописана процедура вчинення дій державним реєстратором на підставі судового рішення.

Зокрема, «Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення Закону № 1952-IV регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення.

Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у чинній нині редакції) передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав.

Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV.

Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення».

Отже, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

Оскільки порушення своїх прав власності на вказану вище квартиру позивачі пов`язували саме із державною реєстрацією права власності на спірне нерухоме майно за іпотекодержателем, колегія суддів вважає, що після набрання законної сили судовим рішенням про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав державний реєстратор повинен відновити становище позивачів, що існувало до порушення, зокрема, поновити за ними право власності на спірне нерухоме майно.

Щодо заяви представника банку про застосування строку позовної давності

Як вбачається з матеріалів справи, що 27 жовтня 2021 року представником АТ КБ «ПриватБанк» було подано заяву про застосування строку позовної давності.

Дану заяву колегія суддів вважає безпідставною.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Встановлено, що позивачі оскаржують дії державного реєстратора про державну реєстрацію прав предмету іпотеки в позасудовому порядку за банком, які були вчинені 27 вересня 2016 року.

З позовом до суду позивачі звернулися 06 березня 2019 року, тобто в межах трьохрічного строку.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), через що колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку решті доводів апеляційної скарги.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Щодо розподілу витрат по сплаті судового збору

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України, апеляційний суд при винесенні постанови вирішує питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша, друга статті 141 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачі за подання до суду позовної заяви сплатили судовий збір кожний по 1105,56 грн. (том 1 а.с.39), за подання заяви про забезпечення позову позивач ОСОБА_3 сплатила судовий збір в сумі 384,20 грн. (том 1 а.с.31), за подання апеляційної скарги позивачі сплатили судовий збір кожний по 3963,54 грн. (том 2 а.с.107-109, 120), за подання касаційної скарги позивачі сплатили судовий збір кожний по 6822 грн. (том 2 а.с.153-155).

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а тому судовий збір підлягає розподілу пропорційно до задоволених вимог.

А саме, апеляційний суд в мотивувальній частині постанови прийшов до висновку про задоволення однієї позовної вимоги з чотирьох, тобто позов задоволено на 25 %, а тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 складає 2972,78 грн. (1105,56 + 3963,54 + 6822 х 25%), на користь позивача ОСОБА_3 складає 3356,98 грн. (1105,56 + 3963,54 + 6822 х 25 % + 384,20).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 27 липня 2022 року в частині слід скасувати та позов в цій частині задовольнити.

Керуючись ст.ст. 141, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 27 липня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - скасувати та позов в цій частині задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацької Галини Федорівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31578399 від 27 вересня 2016 року, яким проведена реєстрація права власності на квартиру загальною площею 62,80 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) за Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», , та на підставі якого 23 вересня 2016 року внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис номер 16591779.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 27 липня 2022 року в частині позовних вимог до Державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацької Галини Федорівни та до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними дії державного реєстратора щодо вчинення 27 вересня 2016 року державної реєстрації права власності, визнання незаконним та скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права спільної сумісної власності на квартиру - змінити з підстав, викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 27 липня 2022 року в частині скасування накладеного ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 12 березня 2019 року (справа №725/1333/19) арешту на квартиру АДРЕСА_1 скасувати.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір за розгляд справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 2972,78 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір за розгляд справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 3356,98 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 судовий збір за розгляд справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 2972,78 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 березня 2024 року.

Головуючий: Н.К. Височанська

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк