Номер провадження: 22-ц/813/211/24
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

15.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Лозко Ю.П., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Мокана В.В.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи Головне управління ДМС України в Одеській області, Малиновський відділ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2020 року

за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересовані особи: Головне управління ДМС України в Одеській області, Малиновський відділ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, в обґрунтування якої вказала, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одесі, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . З 30.10.1985 року по теперішній час, позивачка разом зі своїми батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та рідними сестрами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 постійно проживала у квартирі, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Заявниця вказує, що через перебування на лікуванні у КНП «Одеський обласний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, не мала можливості вчасно отримати паспорт громадянина України.

Заявник звернувся до Малиновського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо оформлення паспорта громадянина України. Висновком Малиновського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області від 05.05.2020 року затвердженим начальником ГУ ДМС України в Одеській області особу ОСОБА_1 встановлено, але належність до громадянства України не підтверджено, оскільки реєстрація місця проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року ОСОБА_1 та батьків останньої відсутня.

Відсутність підтвердження реєстрації місця проживання станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року унеможливлюють встановлення належності ОСОБА_1 до громадянства України.

Заявник просив суд встановити юридичний факт постійного проживання на території України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 24 серпня 1991 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 27 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересовані особи - Малиновський відділ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області, Головне управління ДМС України в Одеській області, задовольнив.

Встановив юридичний факт, а саме факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву, виходив з того, що підтверджено факт народження заявника на території України 08 березня 1991 року, факт постійного проживання та роботи його батьків на час складення актового запису, нетривалий час, що сплив між народженням заявника та датою проголошення незалежності України 24.08.1991 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Головне Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі Головне Управління Державної міграційної служби України в Одеській області зазначає, що заявник не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України, не надала ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, отже заявник не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Вважає, що у цій справі наявний спір про право.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.12.2020 року заявниці роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, проте відзиву не надходило.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2023 року в цій справі визначено головуючим суддю ОСОБА_6 у зв`язку з звільненням з посади судді ОСОБА_7

ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_8 у судовому засіданні просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Представники Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області та Малиновського відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Головне Управління Державної міграційної служби України в Одеській області судову повістку-повідомлення отримав 19.12.2023 року в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.

Малиновський відділ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області судову повістку-повідомлення отримав 19.12.2023 року в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про підтверджено факт народження заявника на території України 08 березня 1991 року, факт постійного проживання та роботи його батьків на час складення актового запису, нетривалий час, що сплив між народженням заявника та датою проголошення незалежності України 24.08.1991 року.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

За приписами статті 318 ЦПК України у заяві про встановлення фактів, що мають юридичне значення, повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , батьками є батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_9 .

З ордеру № 560 від 30.10.1985 року, виданого ОСОБА_2 на право зайняття двох кімнат у квартирі АДРЕСА_2 вбачається, що разом з ОСОБА_2 проживають члени сім`ї: дружина ОСОБА_9 , 1945 року народження, донька ОСОБА_1 , 1970 року народження, донька ОСОБА_4 , 1976 року народження, та донька ОСОБА_5 , 1985 року народження.

ОСОБА_1 , 1970 року народження, навчалася у Одеській загальноосвітній школі № 77 з 1978 року по 1987 рік, наказ від 25.06.1987 року, що підтверджується довідкою № 86 від 05.06.2020 року виданою директором Одеської загальноосвітньої школи № 77, та атестатом про середню освіту № 529349, виданим 27.06.1987 року.

ОСОБА_1 в період часу з 27.10.1988 року по 23.12.1988 року, з 12.10.1992 року по 25.05.1993 року, з 31.10.1993 року по 29.06.1994 року, 09.08.1997 року по 07.07.1998 року, з 12.12.2011 року по 23.12.2011 року перебувала на лікуванні у КНП «Одеський обласний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, що підтверджується довідкою № 1229.

Відомостей про те, що заявниця залишала територію України, була відсутня на території України станом на 24.08.1991 року матеріали справи не містять.

Заявник зверталась до Малиновського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо оформлення паспорта громадянина України у вигляді ID- карти з безконтактним електронним носієм.

05.05.2020 року Малиновським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення, що затверджено начальником ГУ ДМС України в Одеській області, яким особу ОСОБА_1 встановлено, але належність до громадянства України не підтверджено.

Посилаючись на п. 35 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 (в редакції постанови КМУ від 26.10.2016 року № 745) ОСОБА_1 в оформленні та видачі паспорта громадянина України відмовлено, що підтверджується довідкою Малиновського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області № 5114-659/5114.1-20 від 05.06.2020 року.

Підставою для відмови став той факт, що ОСОБА_1 та батьки останньої станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року не були зареєстровані на території України.

Предметом розгляду у цій справі є встановлення факту постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Метою встановлення даного факту заявниця зазначила - зіткнення з проблемами пов`язаними з відсутністю паспорту, заява не стосується набуття громадянства.

Законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (на 13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Закон України "Про громадянство України" відповідно до Конституції України визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України.

Пунктами 1 та 2 частини першої ст. 92 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, правосуб`єктність громадян України, громадянство, правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначаються виключно законами.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Згідно з пунктом 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно висновку за результатами проведення процедури встановлення особи Малиновського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області, затвердженого начальником ГУ ДМС України в Одеській області, від 05.05.2020 року особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено, належність до громадянства України не визначено. В оформленні та видачі паспорта громадянина України відмовлено.

Малиновським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області при проведенні процедури встановлення особи ОСОБА_1 здійснювався запит до Приморського районного у м. Одесі відділу РАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиція (м. Одеса) щодо підтвердження наявності всіх актових записів на ОСОБА_10 .

На запит надійшла відповідь щодо наявності актового запису про народження № 1048 від 20.06.1980 року складеного Другим Приморським відділом ДРАЦС Одеського МУЮ на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , видано свідоцтво про народження НОМЕР_1 .

Також, здійснювався запит до Одеської загальноосвітньої школи № 77 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області, на який надано відповідь щодо підтвердження навчання ОСОБА_1 у період з 1978 року по 1987 рік у зазначеній школі.

Крім того, Малиновським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області для проведення процедури встановлення особи ОСОБА_1 запрошено свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Факт проживання на території України ОСОБА_1 станом на 24.08.1991 року підтверджується також показами свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_11 .

З урахуванням викладених обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, але помилково зазначив мотиви.

Доводи скаржника про те, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області заперечує проти встановлення факту постійного проживання на території України за період станом на 24.08.1991 року, тому наявний спір про право є помилковими, так як у даній справі метою встановлення факту постійного проживання на території України є отримання паспорта громадянина України, що свідчить про відсутність спору про право.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не звертався до територіальних підрозділів Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України у досудовому порядку, є безпідставними з огляду на наступне.

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18) та у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 517/445/19 (провадження № 61-11240св22).

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, проте помилися щодо мотивів, тому рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 січня 2024 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов