Справа № 162/616/22 Головуючий у 1 інстанції: Савич А. С.
Провадження № 22-ц/802/170/24 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Трикош Н. І.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_1 , на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 14 листопада 2023 року та додаткове рішення від 05 грудня 2023 року

В С ТА Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 31 жовтня 2022 року звернулась в суд з позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6 . Спадкоємцям після його смерті є вона його дочка, син ОСОБА_7 , дочка ОСОБА_8 та дружина ОСОБА_4 , яка на час смерті була з ним у зареєстрованому шлюбі, всього четверо осіб. За життя батько склав заповіт, за яким усе своє майно на випадок його смерті заповів їй. Вказувала, що прийняла спадщину шляхом звернення із відповідною заявою 18 лютого 2021 року до нотаріуса. Спадкова справа № 23/2021 заведена Любешівською державною нотаріальною конторою 30 вересня 2021 року. ЇЇ брат ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , дружина батька ОСОБА_4 , прийняла спадщину шляхом реєстрації за однією адресою зі спадкодавцем на момент його смерті, сестра ОСОБА_5 прийняла спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини. Постановою нотаріуса від 30 вересня 2021 року їй відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом. У зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів та їх оригіналів на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами у АДРЕСА_1 , земельні ділянки загальною площею 0,85 га, у тому числі площею 0,3178 га та 0,5322 га, у с. Деревок Деревківської сільської ради з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, земельна ділянка площею 2,15 га розташована на території Деревківської сільської ради з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, Любешівська державна нотаріальна контора відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину. До складу спадкового майна входять також грошові вклади в АТ КБ «ПриватБанк», належні ОСОБА_6 відкриті рахунки, на яких містяться залишки грошових коштів. Спадкодавцем зроблено заповідальне розпорядження на такі валютні рахунки: НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , згідно з яким отримувачем вказано її ОСОБА_3 . Відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину на вклади, нотаріус вказав, що вказані вклади є спільним сумісним майном подружжя, однак ОСОБА_4 також має вклади в АТ КБ «ПриватБанк», тому такі кошти є спільним сумісним майном подружжя та повинні входити у склад спадкового майна. Будинок зі спорудами у АДРЕСА_1 , належав її батьку, що підтверджується витягом з погосподарської книги. Досудове врегулювання спору виявилось нерезультативним. З урахуванням нової редакції позовної заяви, просила визнати за нею право в порядку спадкування за заповітом право власності на спадкове майно: 7/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами у АДРЕСА_1 ; 7/8 частини земельних ділянок загальною площею 0,85 га, в т.ч. площею 0,3178 га та 0,5322 га, у с. Деревок Деревківської сільської ради, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства; 7/8 частини земельних ділянок площею 2,15 га, що розташовані на території Деревківської сільської ради з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; визнати за ОСОБА_3 право в порядку спадкування за заповітом право власності на банківські вклади, що відкриті у КБ "Приватбанк" з відповідними відсотками, згідно з наступними договорами та номерів рахунків: номер договору SAMDN6166, номер рахунку НОМЕР_1 від 30.12.2005, сума залишку 4105,97 доларів США; номер договору SAMDN6201, номер рахунку НОМЕР_2 від 01.02.2011, сума залишку 9628,64 доларів США; номер договору SAMDNWFD401, номер рахунку НОМЕР_4 від 09.12.2015, сума залишку 50 820,04 грн.; номер договору SAMDNWFD300, номер рахунку НОМЕР_5 від 09.12.2015, сума залишку 33609,28 грн.; номер договору SAMDNWFD801, номер рахунку НОМЕР_3 від 04.12.2015, сума залишку 4962,78 Євро; номер договору SAMDNWFD501, номер рахунку НОМЕР_6 від 11.10.2017, сума залишку 13909,70 грн.; номер договору - SAMDNWFC9, номер рахунку НОМЕР_7 від 29.09.2014, сума залишку 17 889,33 грн.; на рахунках «Бонус Плюс» НОМЕР_8 зараховані відсотки на спадкодавця за вкладом «Депозит Плюс».

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 14 листопада 2023 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом на наступне спадкове майно:

- 5/12 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 5/12 частини земельних ділянок загальною площею 0,85 га, в т.ч. площею 0,3178 га та 0,5322 га, у с. Деревок Деревківської сільської ради, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, право власності на які підтверджене державним актом на право приватної власності на землю, виданого Деревківською сільською радою, зареєстрованого у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 0019-2 від 12.08.1997, виданого на підставі рішення сесії Деревкіської сільської ради від 26.02.1997 № 9;

- 5/6 частини земельних ділянок площею 2,15 га, що розташовані на території Деревківської сільської ради з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право власності на які підтверджене державним актом на право приватної власності на землю, виданого Деревківською сільською радою, зареєстрованого у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №0024-2 від 08.01.2002, виданого на підставі рішення Деревкіської сільської ради від 21.11.2001 №18/2;

- 5/12 банківських вкладів, що відкриті у АТ КБ «Приватбанк», з відповідними відсотками, згідно наступних договорів та номерів рахунків: номер договору SAMDN6166, номер рахунку НОМЕР_1 від 30.12.2005, сума залишку 4105,97 доларів США; номер договору SAMDN6201, номер рахунку НОМЕР_2 від 01.02.2011, сума залишку 9628,64 доларів США; номер договору SAMDNWFD401, номер рахунку НОМЕР_4 від 09.12.2015, сума залишку 50 820,04 грн.; номер договору SAMDNWFD300, номер рахунку НОМЕР_5 від 09.12.2015, сума залишку 33609,28 грн.; номер договору SAMDNWFD801, номер рахунку НОМЕР_3 від 04.12.2015, сума залишку 4962,78 Євро; номер договору SAMDNWFD501, номер рахунку НОМЕР_6 від 11.10.2017, сума залишку 13909,70 грн.; номер договору - SAMDNWFC9, номер рахунку НОМЕР_7 від 29.09.2014, сума залишку 17 889,33 грн.; на рахунках «Бонус Плюс» НОМЕР_8 зарахованих відсотків на спадкодавця за вкладом «Депозит Плюс».

Додатковим рішенням суду від 05 грудня 2023 року стягнуто з ОСОБА_3 у дохід держави судовий збір в розмірі 4384,33 грн, з ОСОБА_4 в дохід держави 2095,20 грн, з ОСОБА_5 в дохід держави 2095,20 грн.

Позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на вищевказані рішення суду, вважає їх винесеними з порушенням норм матеріального та процесуального права; обставини, що мають значення для справи, з`ясовані судом неповно; обставини, що мають значення для справи, які суд визнав установленими є недоведеними. З огляду на те, що голова домогосподарства ОСОБА_9 була акушеркою медпункту с. Деревки, тому суспільна група будинку була службовою, а визначення у погосподарських книгах такого майна колгоспним двором є помилкою. Відповідач не надав належних та допустимих доказів того, які конкретно будівлі та коли будувалися, за чиї кошти були зведені. Припускає, що навіть якщо будинковолодіння і було колгоспним двором, його членами були: голова ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Відповідачі участі у зведенні будинковолодіння не брали, при цьому проживання чи непроживання позивача та інших членів домогосподарства у спірному господарстві протягом трьох років не є визначальним для висновку для висновку про втрату позивачем частки у майні двору, адже вона таку частку не втрачала завдяки її засобам у веденні спільного господарства. Відсутність участі відповідачів у господарстві двору виділення частки для них неможливе. Будинок будувався задовго до появи ОСОБА_4 у сім`ї. Державні акти на право власності на землю, що видані ОСОБА_6 у 1997 та 2002 роках, є чинними, не скасованими та встановлюють відповідний факт виникнення права власності на землю. Суд не врахував факт, що за інформаією АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_6 зробив заповідальні розпорядження 09 жовтня 2017 року на позивача (100%) по договорах НОМЕР_1 ; НОМЕР_9 , НОМЕР_3 , тому, оскільки заповіт складено до видачі заповідальних розпоряджень, кошти на таких рахунках повинні були перейти у спадок позивачу у повному обсязі. Враховуючи те, що позивач є внутрішньо переміщеною особою з Харківської області, має хворого чоловіка, отримує з доходів лише мінімальну пенсію, тому не може сплатити повну суму судового збору, визначену у додатковому рішенні суду. Просила скасувати рішення Любешівського районного суду Волинської області від 14 листопада 2023 року та додаткове рішення від 05 грудня 2023 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі та про відмову у стягненні судових витрат.

Відповідач ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідно до змісту якого вважає, що викладений у позовній заяві механізм і алгоритм розподілу спадкового майна (будинковолодіння) не відповідає вимогам закону. Судом правильно визначені частки спадкоємців щодо банківських вкладів, оскільки незважаючи на наявність заповіту, кошти, які знаходяться на банківських рахунках набуті спадкодавцем та ОСОБА_4 за час їхнього перебування у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. У самої ж ОСОБА_4 відсутні окремі банківські вклади. Крім того як непрацездатна вдова має право на обов`язкову частку у спадковому майні. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення від 14 листопада 2023 року та додаткове рішення від 05 грудня 2023 року суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 підтримала вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити з викладених у скарзі підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечив доводи скарги, просив залишити її без задоволення, судові рішення - без змін.

Від представника відповідача ОСОБА_10 надійшла заява про розгляд справи у відсутності відповідача ОСОБА_5 та її представника.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши учасників судового розгляду, дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина до складу якої, увійшла належна йому частина житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 2,15 га, що розташована на території Деревківської сільської ради з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та земельних ділянок загальною площею 0,85 га, в т.ч. площею 0,3178 га та 0,5322 га, у с. Деревок Деревківської сільської ради, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства та грошові вклади в банку.

За життя ОСОБА_6 14 травня 2009 року було складено заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Любешівського районного нотаріального округу Волинської області Добровольською Г. Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 289, згідно якого останній заповів усе своє майно дочці ОСОБА_3 .

Крім позивача ОСОБА_3 , іншим спадкоємцем, яка претендує на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_6 незалежно від наявності заповіту відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, є його дружина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (шлюб укладено 28 серпня 1971 року, дошлюбне прізвище « ОСОБА_11 »).

Згідно з витягом з погосподарської книги № 3 за 2021-2025 роки Деревківської сільської ради Любешівського району № 565 від 14 жовтня 2022 року, по особовому рахунку № НОМЕР_10 будинок з надвірними будівлями і спорудами належав ОСОБА_6 і знаходиться в АДРЕСА_1 (рік побудови 1963).

З погосподарської книги № 4 за 1971-1973 роки по особовому рахунку № НОМЕР_11 встановлено, що станом на 1972 рік у житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , та який відносився до суспільної групи «колгоспний двір» членами господарства були ОСОБА_6 (голова), ОСОБА_7 (син), ОСОБА_12 (дочка) та ОСОБА_4 (дружина).

Син спакодавця ОСОБА_7 помер в травні 2016 року. Відповідно до повідомлень Карлівської державної нотаріальної контори від 29 вересня 2023 року та Любешівської державної нотаріальної контори від 19 вересня 2023 року після смерті ОСОБА_7 , який помер в травні 2016 року, спадкова справа не заводилась.

Витягом з погосподарської книги за період 1986-1990 року по особовому рахунку № НОМЕР_12 встановлено, що житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 відносився до суспільної групи «колгоспний двір» членами господарства були ОСОБА_6 (голова), ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_13 (дочка), ОСОБА_14 (син), ОСОБА_15 (невістка) та ОСОБА_16 (онук).

Постановою державного нотаріуса Любешівської державної нотаріальної контори Волинської області від 30 вересня 2021 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності на вищевказаний будинок.

Відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю виданого громадянину України ОСОБА_6 на підставі рішення сесії Деревківської сільської ради народних депутатів від 26 лютого 1997 року № 9 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,8500 га в межах згідно с. Деревок, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку (0,2500 га), ведення особистого підсобного господарства (0,6000 га). Згідно з копією державного акту на право приватної власності на землю видано громадянину України ОСОБА_6 на підставі рішення сесії Деревківської сільської ради народних депутатів від 21 листопада 2001 року № 18/2 передано земельну ділянку ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,15 гектарів на території Деревкіської сільської ради.

Постановою державного нотаріуса Любешівської державної нотаріальної контори Волинської області від 30 вересня 2021 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії на земельні ділянки, що знаходяться на території Деревківської сільської ради Камінь-Каширського району (раніше - Любешівського) Волинської області, після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності, фізичній особі на вищевказані земельні ділянки.

З інформації АТ КБ «ПриватБанк» щодо розмір грошових коштів, які розміщені на депозитних рахунках ОСОБА_6 вбачається, що зроблено заповідальні розпорядження на ОСОБА_3 100%, 09 жовтня 2017 року по договорах: SAMDNWFD801, SAMDN6201, SAMDN6166.

Постановою державного нотаріуса Любешівської державної нотаріальної контори Волинської області від 30 вересня 2021 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на грошові вклади АК КБ «Приватбанк» у зв`язку з неможливістю на даний час встановити частки спадкового майна, які належать спадкоємця.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з статтею 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1241 Цивільного кодексу України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 є його дочка позивач по справі ОСОБА_3 .. Спадкоємцями першої черги за законом є позивач по справі дочка спадкодавця ОСОБА_3 , відповідачі: дружина ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5 . Син спадкодавця ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не здійснює спадкування після смерті свого батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а спадкоємці ОСОБА_7 , якщо такі наявні, не звертались у встановленому законом порядку та спосіб для спадкування за правом представлення. ОСОБА_4 , вдова, є непрацездатною особою і вона має право на спадщину не залежно від змісту заповіту обов`язкову частку, яка становить половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом 1/6 частки.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було набуте до 15 квітня 1991 року, вирішуються за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно необхідно керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК Української РСР 1963 року, Законом України від 07 грудня 1990 року № 533-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5 (Вказівки № 112/5), Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним /статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5 (далі Інструкція № 45/5), Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених вище нормативних актів, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2021 року у справі 452/888/19).

Згідно з частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Згідно із частинами першою і другою статті 123 ЦК Української РСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається, зокрема при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ) (пункт 1 частини першої); розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств (постанова Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15).

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що головою господарства був ОСОБА_6 який постійно працював у колгоспі «17 Вересня» бухгалтером, а тому будинковолодіння відноситься до суспільної групи «колгоспний двір».

Твердження позивача про те, що у зв`язку із тим, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (мати позивача, перша дружина спадкодавця), згідно із записами у погосподарській книзі за 1967-1985 роки, була головою домогосподарства, працювала акушеркою у Деревківському медпункті, а саме господарство відносилось до групи «службового» заслуговує на увагу. Однак стороною позивача не враховано того факту, що 28 серпня 1971 року батько позивача ОСОБА_6 укладено новий шлюб з відповідачем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку із чим склад спадкоємців та статус домогосподарства змінилися. Як спадкодавець, який зазначений головою домогосподарства, так і його дружина, відповідач ОСОБА_4 працювали у колгоспі « ІНФОРМАЦІЯ_5 » на посадах бухгалтера та няні садка, відповідно, що підтверджується витягом із погосподарської книги за період з 1986 по 1988 роки, де домогосподарство значиться як «колгоспний двір».

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції установлено, що у спірному домоволодінні, яке відносилось до колгоспного двору, станом на день набрання чинності Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року були зареєстровані та проживали: ОСОБА_6 (голова сім`ї) та ОСОБА_4 (дружина), тому вони зберегли право власності на майно «колгоспного двору» та не втратили права на частку у майні. Інші особи станом на цей час вибули з домогосподарства, і з моменту вибуття упродовж трьох років частки не витребували, тому втратили право на них. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Отже до складу спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_6 увійшла частки у домоволодіння, що розташоване у АДРЕСА_1 . При цьому, під час вирішення питання про визнання права власності на спадкове майно (навіть за наявності заповіту) необхідно ураховувати право дружини спадкодавця на обов`язкову частку у такому майні.

Щодо земельних ділянок на яких розміщене будинковолодіння в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,8500 га, то з урахуванням положень ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 1241 ЦК України вони є спільною сумісною власністю подружжя спадкодавця та ОСОБА_4 , у праві на половину з яких обов`язкову частку має непрацездатна вдова спадкодавця. Такий висновок суду відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства, а твердження позивача про чинність держакту не впливає на правильність судового рішення в цій частині.

Зважаючи на вищевказане, визнання за позивачем права власності на будинковолодіння та земельні ділянки, загальною площею 0,8500 га, у розмірі 5/12 частин, є правильним та ураховує обов`язкову частку ОСОБА_4 у спадковому майні.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року «Про внесення зміни до ст. 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 13 червня 2012 року.

Натомість ст. 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався.

Водночас лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Тому земельна ділянка площею 2,15 га та цільовим призначенням «ля ведення товарного сільськогосподарського виробництва» є особистою приватною власністю спадкодавця, одержаною внаслідок приватизації земельної ділянки з комунальної власності. З урахуванням обов`язкової частки відповідача ОСОБА_4 , позивачу в порядку спадкування за заповітом належить 5/6 частин цієї земельної ділянки.

Щодо грошових вкладів спадкодавця в банку, то висновок суду про їх належність на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , оскільки набуті під час їхнього шлюбу (ст. 60 СК України) ґрунтується на доказах, які містяться у матеріалах справи, і така обставина позивачем не справостована.

Частина 1218 ЦК України встановлює два можливих види вираження волі спадкодавця-вкладника: заповіт та спеціальне розпорядження банківській установі: якщо спадкодавець зробив розпорядження банківській установі або застереження щодо вкладу в загальному заповіті, то вклад переходить у власність особи, вказаної в розпорядженні чи заповіт; якщо розпорядження банку чи застереження у заповіті не було, або заповідальне розпорядження на вклад у банку скасовано чи змінено заповітом, свідоцтво про право на спадщину на грошовий вклад видається спадкоємцям за законом на загальних підставах.

Положення про те, що право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним, визначає, що порядок і умови переходу прав на вклад відповідають звичайній процедурі спадкування; до оформлення права на такий вклад у порядку спадкування застосовується режим оформлення спадщини; право на частину вкладу можуть отримати й спадкоємці за правом на обов`язкову частку, якщо такі є (постанова Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 203/7870/14-ц).

Отже, не зважаючи на складення спакодавцем заповіту до спеціального розпорядження щодо деяких банківських вкладів, з урахуванням режиму спільної сумісної власності подружжя щодо таких вкладів та обов`язкової частки ОСОБА_4 у спадковому майні, ОСОБА_3 у порядку спадкування за заповітом належать 5/12 банківських вкладів.

Колегією суддів не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права під час вирішення цієї справи, тому підстав для скасування рішення суду від 14 листопада 2023 року немає.

При зверненні з цим позовом в суд першої інстанції позивач ОСОБА_3 сплатила судовий збір у розмірі 992,40 грн, хоч у новій редакції позову просила звільнити її від сплати судового збору у зв`язку із крутним матеріальним становищем. Однак, зважаючи на те, що позивача не було звільнено від сплати судового збору, вона сплатила судовий збір частково, а щодо решти судового збору суд не вирішував будь-яких клопотань сторони про відстрочення чи розстрочення такої сплати, правильним є висновок суду про стягнення судового збору з ОСОБА_3 в дохід держави недоплаченої суми з урахуванням пропорційності задоволених вимог. У порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України. Підстав для скасування додаткового рішення суду від 05 грудня 2023 року немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 14 листопада 2023 року та додаткове рішення від 05 грудня 2023 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді