Житомирський апеляційний суд
Справа №276/2575/23 Головуючий у 1-й інст. Бобер Д.О.
Категорія 70 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №276/2575/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 17 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Бобер О.Д.

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання в розмірі частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання чи до досягнення ОСОБА_3 двадцятитрьохрічного віку - у зв`язку з тим, яка з цих обставин настане першою.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2006 по 2009 роки. Шлюб між ними розірвано рішенням суду від 20 жовтня 2009 року. Від даного шлюбу у них народився ІНФОРМАЦІЯ_1 син ОСОБА_3 . На даний час дитина продовжує навчання у Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного. Вказує, що їх син навчається на денній формі навчання та не має змоги влаштуватися на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток. Відповідач працює директором КУ «Новоборівський психоневрологічний інтернат» та одержує заробітну плату, у зв`язку з чим має змогу утримувати їх спільного сина.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 17 січня 2024 року позовну заяву задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який продовжує навчання у Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, щомісячно, починаючи з 11.12.2023 року до закінчення ОСОБА_3 навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість прийнятого рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не звернув увагу на ті обставини, що син ОСОБА_3 перебуває на військовій службі (навчанні), є курсантом 1-го курсу факультету бойового застосування військ Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного та забезпечується за рахунок держави харчуванням, військовою формою одягу, проживанням в казармі, грошовим забезпеченням у визначених керівними документами розмірах. Вважає, що його син не є таким, що потребує матеріальної допомоги та перебуває на утриманні самої матері, адже будучи курсантом постійно проживає за місцем проходження військової служби у місті Львові. Крім того отримує від держави грошове забезпечення, якого вистачає на задоволення особистих потреб, не пов`язаних із навчанням та проходженням військової служби.

Жодних доказів на обґрунтування своїх позовних вимог про те, що відповідач працює на посаді директора КУ «Новоборівський психоневрологічний інтернат» позивач до суду не надала.

Зазначає, що при виборі розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх їх надавати.

Вказує, що ОСОБА_3 дійсно не досяг 23 років, продовжує безоплатне навчання у Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, не працює. Навчання на денній формі вказаного учбового закладу передбачає повне речове, продовольче та фінансове забезпечення курсанта за рахунок державного бюджету Міністерства оборони України. Крім того, виплату курсантам грошового забезпечення на даний час збільшено у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, а відтак доводи позивача щодо потреб повнолітнього сина у матеріальній допомозі на період навчання є такими, що не підтверджені належними та достатніми доказами. Позивач не надала до суду першої інстанції доказів на підтвердження витрат на проживання сина в м. Львові, придбання підручників, приладдя тощо. З урахуванням того, що і матір теж має брати участь в триманні дитини, позивач не надала доказів того, що саме нею понесені будь-які витрати на навчання сина.

Просив також врахувати ту обставину, що на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей та дружина, що знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років, яких він зобов`язаний утримувати та чий матеріальний стан у порівнянні з повнолітньою дитиною є більш залежним від відповідача. Тому вважає, що у суду першої інстанції не було достатніх правових підстав для задоволення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.5).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 10 вересня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.4).

В матеріалах справи міститься довідка Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного №1367 від 13.11.2023 року, про те, що ОСОБА_3 наказом від 25.07.2023 року зарахований на військову службу (навчання); являється курсантом 1-го курсу факультету бойового застосування військ Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного та забезпечується за рахунок держави харчуванням, військовою формою одягу, проживанням у казармі, грошовим забезпеченням у визначених керівними документами розмірах. Форма навчання денна, термін навчання - 4 роки (а.с.7).

Згідно копії свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 , виданого 29 січня 2015 року, ОСОБА_4 змінила ім`я на ОСОБА_1 , про що 29.01.2015 року складено відповідний актовий запис №2 (а.с.8).

Позивач та її син ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.3,6).

03 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 03.05.2018 року Черняхівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (а.с.33).

Відповідач ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_4 та серії НОМЕР_5 (а. с. 35, 36).

Відповідно до довідки Новоборівського дитячого будинку-інтернату Житомирської обласної ради, що ОСОБА_9 , медична сестра, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 15 березня 2023 року по 23.01.2026 року відповідно до наказу №59-к від 15 березня 2023 року (а.с.34).

Задовольняючи позовні вимоги частково та стягуючи аліменти в розмірі на утримання повнолітнього сина, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач спроможний надавати допомогу своєму синові, який потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати аліментів на утримання свого повнолітнього сина, на період його навчання, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Разом з тим, із висновками суду першої інстанції щодо визначення розміру аліментів, який підлягає стягненню в розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу), погодитись не можна з огляду на наступне.

Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Аналогічний висновок по застосуванню ст.199 СК України міститься і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17.

З матеріалів справи вбачається, що син сторін є курсантом першого курсу факультету бойового застосування військ Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного за денною формою навчання, термін навчання - 4 роки.

Отже, повнолітній ОСОБА_3 продовжує навчання та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги.

Стосовно доводів апеляційної скарги відповідача колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Свою незгоду з ухваленим по справ рішенням відповідач обґрунтовує насамперед тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги той факт, що син сторін по справі перебуває на повному державному утриманні у зв`язку з навчанням в Національній академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного, тоді як відповідно до положень глави 16 Сімейного кодексу України обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання, залежить від наявності у таких дітей потреби в матеріальній допомозі.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з такими твердженнями відповідача. Свою позицію щодо повного державного утримання ОСОБА_3 відповідач ґрунтує на наявній у справі довідці навчального закладу №1367 від 13.11.2023 року, наданій Національною академією сухопутних військ імені Петра Сагайдачного. В той же час у вказаному документі не міститься підтвердження перебування ОСОБА_3 на повному державному утриманні. В даній довідці зазначено про те, що курсант ОСОБА_3 забезпечується за рахунок держави харчуванням, військовою формою одягу, проживанням в казармі, грошовим забезпеченням у визначених керівними документами розмірах. При цьому вказана норма є загальною та зазначає, що забезпечення курсантів грошовим забезпеченням, харчуванням, речовим майном і житлом здійснюється відповідно до законодавства України. Жодних конкретних даних щодо того, як саме здійснюється матеріальне забезпечення ОСОБА_3 , в якому розмірі, в який період, тощо до матеріалів справи долучено не було.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про недоведеність посилань відповідача на здійснення повного державного утримання сина сторін по справі, відтак такі посилання не можуть бути прийняті та враховані при вирішенні справи.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden) від 27.11.1992, статус рішення - остаточне), і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen. v. Norway) від 07.08.1996 року, статус рішення - остаточне).

Встановивши, що ОСОБА_3 є курсантом 1-го курсу денної форми навчання, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідач за приписами ст. 199 СК України, зобов`язаний надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, який продовжує навчання. Проте, при визначенні розміру аліментів суд неповно врахував обставини, що мають значення для справи, зокрема не врахував, що ОСОБА_3 є курсантом 1-го курсу денної форми навчання та забезпечується за рахунок держави харчуванням, військовою формою одягу, проживанням в казармі, грошовим забезпеченням.

Визначивши розмір аліментів у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , суд першої інстанції не з`ясував та не врахував фактичної суми доходів відповідача, оскільки в матеріалах справи відсутні докази його працевлаштування та сума отриманої заробітної плати, наявності у нього на утриманні двох малолітніх дітей та дружини, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, чим припустився порушення принципу розумності та достатності стягнутих аліментів відповідно до фактичних потреб повнолітнього сина відповідача для продовження навчання, адже сам по собі факт навчання дитини в навчальному закладі не може бути підставою для призначення аліментів у заявленому позивачем розмірі, а доказів на існування таких витрат позивач не надала.

При цьому колегія суддів вважає за можливе прийняти до розгляду надані стороною відповідача докази відповідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України, оскільки вони мають суттєве значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

З огляду на зазначені обставини, а саме: навчання сина сторін за рахунок держави, отримання грошового забезпечення, відсутність доказів понесення фактичних витрат, у тому числі для навчання, а також підтверджений відповідачем факт перебування на його утриманні дружини ОСОБА_9 , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною віком до 3-х років, та двох малолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів у сумі частини всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, виходячи з принципу розумності та справедливості слід змінити та визначити аліменти у розмірі 1/8 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином доводи позовної заяви в частині присудження аліментів в розмірі частини, є безпідставними, оскільки належних та допустимих доказів, які б підтверджували необхідність стягнення аліментів саме в такому розмірі, позивачем представлено не було.

Враховуючи, що син відповідача є повнолітнім, продовжує навчання та потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги, беручи до уваги, що відповідач спроможний надавати таку матеріальну допомогу, колегія суддів з урахуванням того, що розмір призначених аліментів у цьому випадку має бути не більш як достатнім для розумного задоволення потреб сина, вважає, що аліменти у розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) щомісячно будуть достатніми для належного утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, відповідатиме реаліям сьогодення та забезпечить баланс інтересів як одержувача, так і платника аліментів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Володарсько-Волинського районного суду від 17 січня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який продовжує навчання змінити, зменшивши розмір стягнутих аліментів з 1/4 до 1/8 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2024 року.

Головуючий Судді