КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2418/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року

у справі за позовомОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», третя особа: Акціонерне товариство «Одесагаз», Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, Антимонопольний комітет України про стягнення заборгованості з оплати електричної енергії,-

установив:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ТОВ «Газопостачальна компанія «НАФТОГАЗ УКРАЇНИ», третя особа: АТ «Одесагаз», Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, Антимонопольний комітет України про стягнення заборгованості з оплати електричної енергії.

Свій позов мотивував тим, що він є власником 2/3 частки житлової квартири АДРЕСА_1 та побутовим споживачем природного газу.

Як вбачається з позовної заяви, спір виник щодо дій, які вчинив саме відповідач (ТОВ «ГК «Нафтогаз України») шляхом формування 23 червня 2022 року та виставлення по особовому рахунку № НОМЕР_1 побутовому споживачу (EIC-код: НОМЕР_2 ) за адресою позивача: АДРЕСА_2 рахунку для оплати заборгованості за травень 2022 року у сумі 1796,96 грн. за донараховані у червні 2022 року АТ «Одесагаз»обсяги відхилення між плановими величинами та фактично спожитим у період з 01 січня 2021 року по 01 травня 2022 роки об`ємом природного газу 219,93 м3, постачання якого відповідачем (ТОВ «ГК «Нафтогаз України»), на думку позивача, до 01 травня 2022 року не здійснювалось.

Просив суд, визнати безпідставним і скасувати борг у сумі 1749,96 грн. за нарахований відповідачем у розрахунковий період - травень 2022 року об`єм природного газу - 219,93 м3 по особовому рахунку № НОМЕР_3 побутового споживача, точці комерційного обліку якого за адресою позивача: АДРЕСА_2 присвоєний персональний код суб`єкта ринку природного газу: EIC-код: 56XM25A10725030K.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року справу передано на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси за територіальною підсудністю.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції не зазначено жодних фактів, які на думку суду, пов`язують правовий режим, належного йому нерухомого майна із спірним рахунком по оплаті заборгованості за травень 2022 року у сумі 1796,96 грн.

Зазначає, що оскаржувана заборгованість в розмірі 1749, 96 грн. виникла не з цивільних відносин, предметом яких є його нерухоме майно чи правовий режим нерухомого майна, а з`явилась внаслідок нарахування відповідачем оплати за не поставлений і не спожитий у травні 2022 року об`єм 219,93 м3 природного газу.

Вказує, що звертаючись до Шевченківського районного суду м. Києва він обґрунтовано керувався тим, що до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про постачання природного газу для задоволення власних побутових потреб громадян, а отже, позов про захист прав споживачів може пред`являтися до виконавця комунальної послуги з постачання природного газу за його місцезнаходженням.

Просив суд, апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року про передачу справи на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси, суд першої інстанції виходив з того, що хоча об`єкт до якого постачається природний газ і за яким обліковується заборгованість, яку оскаржує позивач за адресою: АДРЕСА_2 і не виступає безпосереднім об`єктом спірних правовідносин, однак, вимоги за даним спором її стосуються, а тому підсудність даного спору має визначатися за правилами, встановленими ч.1 ст.30 ЦПК України за місцезнаходженням нерухомого майна.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.

За загальним правилом позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ч. 2 ст. 27 ЦПК України).

Винятки з цього правила встановлені нормами ст. ст. 28-30 ЦПК України, зокрема:

позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору (ч. 5 ст. 28);

позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів (ч. 8 ст. 28).

Позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 цього Кодексу (ч. 16 ст. 28 ЦПК України).

Положення ч. 1 ст. 30 ЦПК України, встановлюють виключну підсудність справи та передбачають, що позов, який виникає з приводу нерухомого майна, пред`являється за місцезнаходженням майна або основної його частини; якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

У разі конкуренції підсудності справи, наявності у позивача відповідної альтернативи щодо вибору підсудності справи, перевагу має виключна підсудність і в разі наявності підстав для такої справа розглядається судом за правилами саме виключної підсудності.

З урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу безспірне право обирати підстави, предмет позову, його вмотивування відповідними фактами, обставинами, нормами права, в тому числі, пред`явлення саме в контексті захисту прав споживача та на захист таких права, належить позивачеві і не може заперечуватися як таке.

Водночас пред`явлення позову на захист прав споживача не виключає за відповідних умов можливості існування обставин, що визначають виключну підсудність справи.

Усталеною є правова позиція Верховного Суду, сформульована неодноразово у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №638/1988/17, від 11 липня 2019 року у справі №462/7217/18, від 07 липня 2020 року у справі №910/10647/18, від 06 лютого 2021 року у справі №911/2390/18 і в ряді інших, за змістом якої:

за визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука «з приводу» означає «у зв`язку з чим-небудь», тому словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майно або певними діями, пов`язаними з цим майном;

аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства, щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору;

виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном;

правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів, щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, до спорів про право володіння і користування нерухомим майном, про визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у ч.3 ст. 30 ГПК України [норми, аналогічні положенням ч. 1 ст. 30 ЦПК України] необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном; у таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, у разі об`єднання позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності, а в справі №638/1988/17, яка стосувалася саме розрахунків за житлово-комунальні послуги, суд касаційної інстанції прямо вказав, що «предметом позову у цій справі є зобов`язання, які випливають з надання послуг централізованого постачання холодної води та водовідведення; такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна; з урахуванням наведеного, позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності».

Норма ч. 1 ст. 31 ЦПК України прямо вказує на необхідність передачі справи на розгляд суду, до виключної підсудності якої вона належить, що забезпечує, серед іншого, розгляд справи повноважним судом, визначеним законом.

Відтак суд першої інстанції ухвалив процесуальне рішення з додержанням норм ч. 1 ст. 30, п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, чого доводи апеляції не спростовують, тому на підставі ст. 375 цього Кодексу апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба

Т.О. Писана