Справа № 441/2039/21 Головуючий у 1 інстанції: Перетятько О.В.
Провадження № 22-ц/811/3688/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю..

з участю:представників апелянтів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокатів Петровського Ю.І., Бочуляка Ю.І., представника позивача адвоката Крукеницької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 17 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович про визнання договору дарування договором купівлі-продажу та визнання права власності на частину спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович про визнання договору дарування договором купівлі-продажу та визнання права власності на 1/2 частини спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивував тим, що він з 17 жовтня 2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , за час спільного подружнього життя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 25.09.2015, що розташовані по АДРЕСА_1 . Право власності на вказане майно зареєстроване на ОСОБА_1 . Зазначає, що дане майно придбане за кошти позивача в інтересах сім`ї під час перебування у шлюбі, як доказ долучив розписку, власноручно написану ОСОБА_2 про отримання ним від ОСОБА_3 57400 доларів США за відчуження йому або іншим особам, визначеним на розсуд ОСОБА_3 у майбутньому житлового будинку та 9400 доларів США за відчуження йому або іншим особам, визначеним на розсуд ОСОБА_3 у майбутньому земельної ділянки. Стверджує, що зазначені кошти ОСОБА_2 передав, при укладенні договорів дарування присутнім не був, про існування таких дізнався під час поділу спільного майна подружжя. Оскільки він та ОСОБА_1 не дійшли згоди щодо поділу майна просить суд визнати договір дарування житлового будинку, що за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 25 вересня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т. за реєстраціним № 1118 договором купівлі-продажу, визнати договір дарування земельної ділянки, площею 0,1285 га, кадастровий номер :12:013:0117, що за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 25 вересня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т. за реєстраціним № 1117 договором купівлі-продажу, та визнати за ним право власності на частину вказаних житлового будинку та земельної ділянки, вирішити питання судових витрат.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 17 листопада 2023 року позов задоволено.

Визнано договір дарування житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 25.09.2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т. та зареєстрований в реєстрі за номером № 1118, договором купівлі-продажу житлового будинку.

Визнано договір дарування земельної ділянки, площею 0,1285 га, кадастровий номер: :12:013:0117, яка розташована по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 25.09.2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т. та зареєстрований в реєстрі за номером № 1117, договором купівлі-продажу земельної ділянки.

Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1285 га, кадастровий номер: :12:013:0117, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , в користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , 6810 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , в користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , 6810 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подавши апеляційні скарги.

З рішенням суду не погоджуються, оскільки судом було допущено невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також порушення норм процесуального права.

Звертають увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які письмові докази, які б підтверджували факт досягнення сторонами правочину домовленості щодо істотних умов договору купівлі-продажу, зокрема щодо ціни договору.

Факт отримання продавцем коштів за відчужуване майно суд першої інстанції вважав встановленим з огляду на наявність в матеріалах справи лише одного доказу, а саме розписки від 24.09.2015 року.

Проте, суд не взяв до уваги покази ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які не заперечили факту написання розписки, проте вказали що таку писали в 2021 році а не в 2015 році. Що саме по собі виключає можливість зробити висновок про те, що факт укладення договору дарування відбувся після передачі коштів за розпискою та про те, що мала місце оплатність договору.

Просять рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників апелянтів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокатів Петровського Ю.І., Бочуляка Ю.І., на підтримання доводів апеляційних скарг, представника позивача адвоката Крукеницької Т.М. на їх заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані договори дарування від 25.09.2015 року є удаваними, так як насправді приховують вчинення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу про що свідчить надана суду розписка від 24 вересня 2015року, у якій зазначено, що за відчуження ОСОБА_3 чи іншим особам, визначеним ним на власний розсуд у майбутньому, вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, він отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 57400 доларів США та 9400 доларів США відповідно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 перебував з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 19.10.2021 року.

25 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було нотаріально посвідчено договір дарування за реєстраційним № 1117, згідно умов якого ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_1 належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,1285 га, кадастровий номер :12:013:0117, що за адресою АДРЕСА_1 та було нотаріально посвідчено договір дарування за реєстраційним № 1118, згідно умов якого ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_1 належний йому на праві приватної власності житловий будинок що за адресою АДРЕСА_1 .

На підтвердження удаваності зазначеного договору дарування позивачем ОСОБА_3 надано розписку від 24 вересня 2015року від відповідача ОСОБА_2 , у якій зазначено, що за відчуження ОСОБА_3 чи іншим особам, визначеним ним на власний розсуд у майбутньому, вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, він отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 57400 доларів США та 9400 доларів США відповідно.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Тобто, суттєвою відмінністю між договором дарування та договором купівлі-продажу є їх безоплатність та оплатність відповідно.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд вважає, що доводи апеляційних скарг про те, що розписка не є належним доказом у справі, у розумінні статті 77 ЦПК України, не заслуговують на увагу, оскільки, у письмовій розписці зазначено, що 24 вересня 2015 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 57400,00 (п`ятдесят сім тисяч чотириста) доларів США, що у гривневому еквіваленті на день написання розписки згідно курсу НБУ становило 1 238 410,74 (один мільйон двісті тридцять вісім тисяч чотириста десять) гривень 74 коп. за відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до даної розписки ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 кошти у сумі 9400,00 (девять тисяч чотириста) доларів США, що у гривневому еквіваленті на день написання розписки, згідно курсу НБУ становило 202 805,94 (двісті дві тисячі вісімсот п`ять) гривень 94 коп. за відчуження ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1285га, кадастровий номер::12:013:0117, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до письмової розписки ОСОБА_2 підтвердив при свідках, що були присутніми та анкетні дані яких зазначені в даній розписці, що зобов`язується відчужити житловий будинок та земельну ділянку, які належали йому на праві приватної власності до 30 вересня 2015 року.

У відзиві на позовну заяву від 18.10.2021 року ОСОБА_2 зазначав: «….Отримавши копію позовної заяви ОСОБА_3 в якій він покликався саме на розписку датовану 24.09.2015 року, яку отримав від мене, я не бажаючи вводити суд в оману та нести відповідальність за це, вважаю за необхідне повідомити суду наступні обставини, розписку, копію якої долучено до позовної заяви я писав, проте не в 2015 році, а в 2021 році». Відтак, ОСОБА_2 підтверджено ту обставину, що розписка написана ним власноручно, про зміст розписки та юридичні наслідки йому було відомо.

Окрім того, в рамках даної цивільної справи, з метою підтвердження своїх аргументів про написання розписки саме в 2021 році, жодним із апелянтів, в тому числі ОСОБА_2 , не заявлялись клопотання щодо проведення експертизи давності документа.

Не залишається поза увагою суду і та обставина, що у цьому ж Відзиві на позовну заяву, ОСОБА_2 зазначено: «…також наголошую, я не знав що ОСОБА_3 у позові надасть копію розписки до суду, оскільки вважав, що завдяки наявності в ній такої розписки, його дружина добровільно погодиться на поділ майна подружжя».

Таким чином, процесуальним документом у вигляді відзиву на позовну заяву, написаним та поданим до суду власноручно ОСОБА_2 , який є доказом в рамках даної справи, визнано умови написаної ним розписки, а саме: що сторонами мав бути здійснений продаж спірного нерухомого майна, за які ОСОБА_3 надав кошти.

Покази в судовому засіданні ОСОБА_2 про те, що він писав розписку ОСОБА_3 про отримання від нього 66800 доларів США, але коштів від нього не брав, при цьому бачив його вперше, познайомився з ним по телефону напередодні, суд першої інстанції правомірно оцінив критично, беручи до уваги, що сума коштів за розпискою є значною, відповідач ОСОБА_2 є повнолітньою особою, з повною цивільною дієздатністю. Покази апелянтів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_1 сприяла будь-яким чином у лікуванні членів сім`ї ОСОБА_2 , за що він із вдячності подарував їй житловий будинок та земельну ділянку, жодними доказами ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_1 не підтверджено.

Колегія суддів погоджується і з критичним оцінюванням судом першої інстанції показів свідка ОСОБА_4 про час та місце написання розписки ОСОБА_2 , з огляду на ту обставину, що вона є на даний час дружиною відповідача.

Та обставина, що відповідач ОСОБА_2 не визнає отримання коштів за розпискою, при тому, що визнає факт написання ним розписки добровільно, не спростовує того, що вказана розписка є належним доказом, що свідчить про укладення саме договору купівлі-продажу квартири, а не договору дарування.

Доказів того, що розписка написана відповідачем під примусом, у суді не здобуто, сам ОСОБА_2 у показах суду стверджував, що писав таку добровільно. Щодомотивів укладення саме договору дарування, а не купівлі-продажу слугує й те, що ОСОБА_1 в судових засіданнях неодноразово стверджувала, що між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_3 існували важкі сімейні стосунки, вони часто сварились, вона була залежною від чоловіка, це стосувалось і періоду, коли ОСОБА_2 здійснив на її користь в дарунок спірне нерухоме майно.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Доказів протилежного судом не здобуто.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку.

Отже на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.10.2012 року по 19.10.2021, оспорювані правочини учинені 25.09.2015 року, тобто за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, з пояснень позивача у суді, він на той час працював, мав заробіток, кредитні кошти, що по суті іншими учасниками не заперечувалось.

Факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про те, що розписка не є належним доказом у справі, та прийнята судом з порушенням процесуальних норм не заслуговують на увагу, оскільки розписка безпосередньо стосується обставин справи, підтверджує факт передачі коштів і, відповідно, встановлює, що істотною умовою договору, укладеного між Сторонами, була ціна договору. А тому, вказана розписка є належним доказом, що свідчить про укладення саме договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, а не договору дарування (Про аналогічне зазначено в Постанові ВС від 08.08.2019 року у справі №676/2027/17).

Окрім того, як вбачається з характеру правовідносин між сторонами у справі, спірний договір дарування в сукупності із розпискою, яка містить умову про передачу (відчуження) нерухомого майна ОСОБА_3 чи іншим на його розсуд особам, встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника або іншої вказаної ним особи, дію майнового характеру, а тому, оспорюваний правочин не є договором дарування. Окрім того, під спірним договором дарування, відповідачі приховали договір купівлі-продажу, договір дарування оформлено на наступний день після сплати ОСОБА_3 коштів за спірне нерухоме майно. При цьому, відповідачі ні в родинних, ні в інших близьких стосунках не перебували, тому в ОСОБА_2 було відсутнє право передавати ОСОБА_1 цінне майно на безоплатній основі. За таких обставин, ОСОБА_3 набув право на житловий будинок та земельну ділянку, який є предметом спірного договору, як спільне сумісне майно подружжя. Проте, посвідчення договору дарування позбавило позивача такого права (Про аналогічне зазначено в Постанові ВС від 19.11.2019 року у справі №279/3833/17-ц).

Неможливо погодитись і з трактуванням апелянтів, викладених в апеляційній скарзі, про порушення судом першої інстанції ст. 12 ЦПК України, а саме принципу змагальності сторін, наслідком чого було не взяття до уваги судом першої інстанції Висновку експерта поліграфолога №310523/023-Я від 16.06.2023 року.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції правомірно не взято до уваги Висновок експерта поліграфолога № 310523/023-Я від 16.06.2023 року, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 17 вересня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі №441/2039/21. На виконання вимог ч. ст. 189 ЦПК України судом першої інстанції розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 25.11.2021 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 27.01.2022 року. При цьому, суд сприяв усім учасникам справи, зокрема, і відповідачам та третій особі, у реалізації ними їх прав, визначених ст. 43, 49, 83, 178 ЦПК України, шляхом повідомлення про день, час та місце судового засідання, у порядку, визначеному ст. 128 ЦПК України. Окрім того, після закриття підготовчого провадження у справі неодноразово призначалися судові засідання у які викликався як відповідач, та свідок ОСОБА_2 . Через неявки ОСОБА_2 , свідків, третьої особи, розгляд справи неодноразово відкладався.

Лише 16 червня 2023 року, на підставі укладеного договору між ГО «Інститут психофізіологічних досліджень «ПОЛІГРАФЦЕНТР ЗАХІД» та ОСОБА_2 від 31.05.2023 року складено Висновок експерта-поліграфолога №310523/023-Я, який був долучений до матеріалів справи у вигляді доказу.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватись завданням цивільного судочинства, яке переважає над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Як слідує зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 197 ЦПК України, для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 189 ЦПК України, підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

На виконання завдань цивільного судочинства сторони у справі мають належним чином використовувати свої процесуальні права з урахуванням завдань цивільного судочинства, а саме своєчасність розгляду цивільних справ. Для цього законодавець передбачив порядок подання доказів, внесення клопотань про їх витребування, а також заяви по суті справи.

Оскільки, Висновок експерта-поліграфолога №310523/023-Я був долучений до матеріалів справи після завершення підготовчого провадження та під час розгляду справи по суті, а клопотання ОСОБА_2 поданого уповноваженими представниками про долучення цього доказу до матеріалів справи не містило жодного обґрунтування неможливості його подання на стадії підготовчого провадження з причин, що не залежали від нього, у суду, не було правових підстав надавати цьому доказу належної оцінки при розгляді даної справи.

Окрім того, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Процесуальними джерелами доказів є пояснення сторін, третіх осіб, їх представників, показання свідків, письмові докази, речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи, висновки експертів.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Слід зауважити, що за визначенням, поліграф (детектор брехні) - є різновидом психофізіологічної апаратури і являє собою комплексну багатоканальну апаратну методику реєстрації змін психофізіологічних реакцій людини у відповідь на пред`явлення за спеціальною схемою певних психологічних стимулів; аналіз інформації, отриманої від людини в процесі опитування за допомогою поліграфа, як стверджується, дає змогу одержувати необхідну орієнтувальну інформацію та виявляти ту, яку людина приховує.

Поліграф - це багатоканальний осцилограф, який проводить одночасний запис показників кров`яного тиску, дихання, рухових реакцій, робить електрокардіограму тощо. Водночас, на основні чотири показники, які вимірюються поліграфом (артеріальний тиск, пульс, потовиділення, частота дихання) впливає велика кількість емоцій, в тому числі радість, ненависть, печаль, тривога, депресія. Зв`язок цих параметрів у сукупності із намірами безперечного обману до цього часу наукою не доведено. При цьому слід зазначити, що поліграф не читає думки, а лише реєструє фізіологічну активність та зміну її параметрів. Він виявляє не брехню, а лише збудження, яке з певною долею вірогідності може свідчити про неправду. По фізіологічним реакціям не можна точно встановити природу процесу, що їх викликав (позитивна чи негативна емоція, біль, якісь асоціації, брехня, переляк).

Положеннями чинного цивільно-процесуального законодавства не передбачена можливість перевірки правдивості показань учасників судового розгляду із застосуванням поліграфа («детектора брехні») або прийняття судом в якості доказу отриманих таким чином відомостей, які носять орієнтовний характер.

Зважаючи на те, що висновок психофізіологічного опитування особи з використанням поліграфа, не відноситься до висновків експерта чи документів в розумінні глави 5 ЦПК України «Докази і доказування», а також беручи до уваги відсутність нормативно-правового акту, що врегульовує питання проведення судової експертизи (психофізіологічне дослідження з використанням поліграфу (детектору брехні) для цілей цивільного провадження, зокрема із визначенням основних принципів використання поліграфа, випадків, в яких це заборонено, кола осіб, які не можуть бути піддані такій перевірці, часових рамок, протягом яких особа може бути піддана такої перевірки, результати перевірок на поліграфі мають в процесі доказування орієнтовне, а не доказове значення, а висновки мають ознаки вірогідності.

Також, опитування за допомогою комп`ютерного поліграфа можливе в межах проведення судової психологічної експертизи призначеної судом, лише тоді даний висновок може бути належним та допустимим доказом.

Верховний Суд у Постанові від 16.06.2021 року у справі №559/2218/17 зазначив, що дослідження на поліграфі у цій справі не є належним та допустим доказом у справі, оскільки суд не призначав судову експертизу під час якої використовувався поліграф (див.: постанова Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, справа № 457/906/17, провадження № 61-14458св19).

Слід наголосити, що експертиза із проведенням комп`ютерного поліграфа Городоцьким районним судом Львівської області в даній справі не призначалась, а наданий ОСОБА_2 стандартний поліграфічний тест не може братись до уваги судом як доказ, оскільки суперечить національному технічному стандарту ДСТУ 8692:2016 «Поліграфи. Технічні умови» від 15.11.2016 року. Не менш важливою обставиною є і те, що на час розгляду справи, єдиним поліграфом в Україні, який повністю відповідає ДСТУ 8692:2016 є поліграф «RUBICON».

Як вбачається з Висновку Експерта Поліграфолога №310523/023-Я від 16.06.2023 року у ході ОЗСТПКП фізіологічні реакції підекспертного реєструвались на комп`ютерний поліграф «КРИС».

Окрім того, Судово-психологічну експертизу призначають і проводять з дотриманням положень Науково-методичних рекомендацій «Психологічна експертиза» з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (зі змінами) атестованими Міністерством юстиції України судовими експертами психологами, які отримали підготовку за напрямком проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа.

Матеріали справи не містять інформації, яка б давала змогу переконатись суду, що експерт ОСОБА_5 має фахову освіту в галузі психології та ним пройдено підготовку за напрямком проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа акредитованими на це установами.

Окрім того, особа, яка залучається для проведення дослідження/опитування за допомогою комп`ютерного поліграфа- «поліграфолог», повинна мати відповідну кваліфікацію та бути включеною до реєстру атестованих судових реєстрів. Про аналогічне зазначено в Постанові ВС у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.12.2023 року у справі №187/1017/19.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 як і його уповноваженими представниками не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_5 має кваліфікацію «поліграфолога» та внесений до Державного реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України, а тому, експертний висновок не відповідає вимогам допустимості доказів, закріплених законодавством та не може бути врахований судом, як доказ.

Відтак, у Рішенні Городоцького районного суду Львівської області від 17.11.2023 року правомірно надано оцінку, такому доказу, як висновок експерта-поліграфолога №310523/023-Я, який на думку суду є недопустимим доказом у зв`язку із тим, що він не є висновком експерта та складений особою, яка відсутня у Реєстрі атестованих судових експертів, даний висновок складено за допомогою комп`ютерного поліграфа, що не відповідає ДСТУ 8692:2016.

Щодо покликання представників апелянтів про те, що позивачем ОСОБА_3 обрано неправильний спосіб захисту, то суд апеляційної інстанції вважає за доцільне зазначити наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений і своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ із метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ч. 1 ст. 2Цивільного процесуального кодексу України. Варто зазначити, що слова «належний» та «ефективний», вжиті у назві, не є повністю ідентичними за значенням. Ефективність цивільного судочинства це система вимог, яка включає в себе:

доступність правосуддя;

справедливий, своєчасний публічний розгляд;

вирішення справи незалежним і неупередженим судом, тощо.

Щодо належності Велика, Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зробила висновок про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Видається, що належність у спрощеному розумінні означає відповідність законодавству.

Цивільне судочинство засноване на підставі принципів, які є основоположними та закріпленими законодавством. Так, відповідно до принципу диспозитивності, закріпленого у п. 5 ч. 3 ст. 2 та ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Спосіб захисту визначає позивач при поданні позову (п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і видається логічним, що єдиний спосіб захисту у подібних правовідносинах сприяє сталості судової практики.

Правову кваліфікацію відносин здійснює суд, як «знавець права». Тож, можна зробити висновок, що вже на стадії підготовчого провадження суд має визначитися з належним способом захисту, оскільки від цього залежить багато подальших аспектів, як предмет доказування, тощо. Але тут знову варто згадати принцип диспозитивності, який забороняє суду розглядати справи інакше як в межах заявлених особою вимог.

Додатково слід наголосити, що жоден з апелянтів на стадії підготовчого провадження не покликався на неналежний спосіб захисту, обраний позивачем.

Розглядаючи такий критерій, як ефективність способу захисту, Верховний Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ефективним способом захисту права є такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Верховного Суду у справі № 916/3156/17 від 4 червня 2019 р.).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Ейрі проти Ірландії» від 09.10.1979, суд вказав, що «…особа сама має вирішити, який засіб судового засобу використати; отже, навіть якби виявилося, що пані Ейрі обрала засіб судового захисту, менш підходящий для неї, ніж інші у даних обставинах, то це не мало б значення...». Таким чином, позивач має право на захист свого порушеного права у той спосіб, який сам обрав (якщо такий спосіб передбачений законом), а тому суд повинен захистити таке порушене право у обраний саме позивачем спосіб, навіть якщо він [обраний позивачем спосіб захисту] є менш ефективним, ніж інші, у спірних правовідносинах. Отже, суд не вправі визначати, а тим більше диктувати позивачу, який спосіб захисту йому обрати. Який спосіб захисту позивачу обрати вирішує виключно позивач, а тому суд не вправі вирішувати замість позивача, в який спосіб йому краще захищати своє порушене право. Завдання суду не оцінювати ефективність обраного позивачем способу захисту оцінювати, а вирішувати спір.

Щодо тверджень представників апелянтів про відмінність фактичних обставин справи, що виключає застосування правової позиції Верховного суду, на яку покликається позивач, під час вирішення спору, то апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі. На цьому наголосила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року по справі №154/3029/14-ц.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин, важливо встановити критерії її визначення. Велика Палата Верхового Суду звертає увагу на те, що слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому, термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, а саме взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України); пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України), таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. На те, що зміст спірних правовідносин визначальний для їхнього порівняння на предмет подібності, вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом. Якщо норма права не передбачає, що її дія поширюється лише на обмежене коло осіб (наприклад, лише на фізичних або на юридичних осіб чи на конкретну групу тих або інших), немає сенсу застосовувати суб`єктний критерій для встановлення подібності правовідносин у різних справах. Так само, не завжди для встановлення подібності правовідносин має значення й об`єктний критерій. Подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність.

Самі по собі предмети позовів і сторони справ можуть не допомогти встановити подібність правовідносин ні за змістовим, ні за суб`єктним, ні за об`єктним критеріями. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70)). Наприклад, з неналежним відповідачем спору немає, але стороною справи він є. А позивач може помилятися з приводу участі у спірних правовідносинах, проте його процесуальний статус як позивача від цього не залежить. Тому порівняння сторін справи необов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин. При цьому, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому, з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі (провадження № 14-166цс20)).

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному винесенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (Брумареску проти Румунії, №28342/95, п. 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що принцип правової визначеності також встановлює, що жодна сторона не вправі вимагати перегляду остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і постановлення нового рішення по суті. Повноваження суду апеляційної інстанції щодо перегляду рішення суду першої інстанції має використовуватися для виправлення судових помилок. (Желтяков проти України, №4994/04, п. 4244, рішення від 09.06.2001 р.)

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке

конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 17 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.